Guerra de passions
A Soldier's Tale ![]() | |
---|---|
![]() | |
Fitxa | |
Direcció | Larry Parr ![]() |
Protagonistes | Gabriel Byrne Marianne Basler Judge Reinhold Benoît Régent Bernard Farcy Claude Mann Claudine Berg Éric Galliano Jacques Mathou Maurice Garrel Philippe Le Mercier Véronique Müller ![]() |
Fotografia | Alun Bollinger ![]() |
Muntatge | Michael J. Horton ![]() |
Distribuïdor | Atlantic Entertainment Group (en) ![]() ![]() |
Dades i xifres | |
País d'origen | Nova Zelanda ![]() |
Estrena | 1988 ![]() |
Durada | 96 min ![]() |
Idioma original | anglès ![]() |
Versió en català | ![]() |
Rodatge | Normandia ![]() |
Descripció | |
Gènere | cinema romàntic i drama ![]() |
Tema | Segona Guerra Mundial ![]() |
Lloc de la narració | França ![]() |
![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() |
Guerra de passions (títol original: A Soldier's Tale) és una pel·lícula neo-zelandesa realitzat per Larry Parr i estrenada l'any 1988. Ha estat doblada al català.[1]
Argument
Durant la Segona Guerra Mundial, Saul, sergent britànic destinat a França, i Belle, una jove francesa, s'enamoren, però ella és acusada de col·laborar amb l'enemic per la Resistència que la condemna a mort. Saul fa tot el possible per salvar aquella que estima.[2]
Repartiment
- Gabriel Byrne: Saul
- Marianne Basler: Belle
- Paul Wyett: Charlie
- Judge Reinhold: « el ianqui »
- Benoît Régent: el pare superior
- Maurici Garrel: Senyor Pradier
- Jacques Mathou: Wolf
- Bernard Farcy: André
- Roch Leibovici: « el noi »
- Claude Mann: Winterhalter
- Mathew Byam Shaw: el tinent Mortimer
- David Duffy: el soldat Smith
- Nicolas Tronc: Balthazar
- Véronique Müller: Simone
- Claudine Berg: la dona gran
- Philippe El Mercier: Gustave
- Éric Galliano: Karl
Premis i nominacions
- Premis
- New Zealand Film and TV Awards 1992 :
- Premi al millor so a John McKay
- Premi a la millor actriu a Marianne Basler
Crítica
- "Molt entretingut drama ambientat en la II Guerra Mundial. Melodrama de qualitat sobre la relació entre un sergent britànic i una camperola francesa, amb unes interpretacions bastant creïbles, sobretot la de Byrne." [3]