Moviment de Països No-alineats
![]() ![]() | |
Dades | |
---|---|
Nom curt | NAM, MNA, MPNA, MNOAL, NOAL, MPNA, ՉՄՇ, MNA, MNA, BOL i LGHM ![]() |
Tipus | organització intergovernamental organització internacional ![]() |
Objectius | pau ![]() |
Història | |
Creació | 1r setembre 1955 |
Fundador | Jawaharlal Nehru, Josip Broz Tito i Gamal Abdel Nasser ![]() |
Esdeveniment significatiu | |
Non-Aligned Movement summits (en) ![]() ![]() | |
Governança corporativa | |
Presidència | Nicolás Maduro ![]() |
Format per | Coordinating Bureau of the Non-Aligned Movement (en) ![]() Non-Aligned Movement Youth Organization (en) ![]() Pool de les Agències de Premsa No Alineades NAM News Network (en) ![]() Non-Aligned Movement Center for Human Rights and Cultural Diversity (en) ![]() Centre for Science and Technology of the Non-aligned and Other Developing Countries (en) ![]() Non-Aligned Movement Centre for South-South Technical Cooperation (en) ![]() "Josip Broz Tito" Art Gallery of the Nonaligned Countries (en) ![]() ![]() |
Lloc web | nam.go.ug ![]() |
El Moviment de Països No-alineats[1][nota 1] és una organització internacional que agrupava 118 Estats el 2008 (17 Estats i 9 organitzacions internacionals hi tenen a més l'estatut d'observador), que es defineixen com a "no sentir-se alineats ni amb, ni en contra de cap gran potència mundial". L'objectiu de l'organització tal com es va definir a la «Declaració de l'Havana» de 1979 és assegurar «La independència nacional, la sobirania, la integritat territorial i la seguretat dels països no alineats en la seva lluita contra l'imperialisme, el colonialisme, el neocolonialisme, la segregació, el racisme, el sionisme, i tota forma d'agressió estrangera, d'ocupació, de domini, d'interferència o d'hegemonia de part de grans potències o de blocs polítics» i de promocionar la solidaritat entre els pobles del tercer món. L'organització, que té la seu a Lusaka (Zàmbia),[2] reagrupa prop dels dos terços dels membres de les Nacions Unides i un 55% de la població mundial.
El moviment dels no-alineats comprèn membres importants a escala mundial, com l'Índia, Algèria, Egipte, Indonèsia, el Pakistan, Cuba, Sud-àfrica, l'Iran, Malàisia, així com l'ex-Iugoslàvia.[3] La República Popular Xina ha estat membre durant un temps. El Brasil mai no ha estat un membre formal del moviment, però comparteix alguns dels seus punts de vista i envia regularment observadors a les seves cimeres.
Orígens
La Declaració de Brioni del 19 de juliol de 1956 (1956-07-19), iniciada per Gamal Abdel Nasser, Josip Broz Tito, Norodom Sihamoni i Jawaharlal Nehru marca l'origen del moviment, que apunta a protegir-se de la influència dels Estats Units i de l'URSS que intentaven tornar al món a la seva causa (idea de bipolarització; els dos grans que governen el món).
El terme de «no-alineament» va ser inventat pel primer ministre indi Nehru en el moment d'un discurs el 1954 a Colombo. En aquest discurs, Nehru va decriure els cinc pilars a utilitzar per a les relacions sino-índies, que van ser per primera vegada posades en pràctica pel primer ministre xinès Zhou Enlai. Dits Panchsheel (els «cinc principis»), aquests principis serviran més tard de base per al Moviment dels no-alineats.
Es pot considerar que la Conferència de Bandung, tinguda el 1955 a la ciutat indonèsia de Bandung a l'oest de l'illa de Java, que havia reunit una trentena de països de l'Àfrica i d'Àsia, és una etapa important cap a la Constitució del Moviment dels no-alineats.
Evolució
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/9/9b/Cold_War_Map_1980.svg/220px-Cold_War_Map_1980.svg.png)
Mentre que l'organització tenia a l'origen l'objectiu de ser tan sòlida i unida com l'Organització del Tractat de l'Atlàntic Nord (OTAN) o el Pacte de Varsòvia, compta, de fet, amb poca cohesió i alguns dels seus membres han estat en un moment o a un altre, vinculats de manera estreta amb una gran potència. Per exemple, Cuba era molt prop de l'URSS en el moment de la guerra freda. L'Índia també s'ha acostat a l'URSS durant alguns anys per combatre la Xina. El moviment ha fet igualment de cara a dissensions internes quan l'URSS va envair l'Afganistan el 1979. D'un costat els Estats clients de l'URSS aprovaven la invasió, i de l'altre, certs membres (sobretot els Estats de majoria musulmana) la condemnaven.
Creat en el context de la guerra freda, el moviment ha hagut de trobar un nou aire a la seva orientació en resposta a l'esfondrament de la Unió soviètica. A més, els Estats procedents de l'explosió de Iugoslàvia (un dels membres fundadors) han mostrat poc interès per l'organització des de la dissolució del país. Finalment el 2004, Malta i Xipre s'han retirat en el moment de la seva entrada a la Unió Europea. No obstant això, l'organització continua jugant un paper important. S'ha negat per exemple a seguir les instàncies del Consens de Washington, el qual reagrupa el Fons Monetari Internacional (FMI), l'Organització Mundial del Comerç (OMC) i el Banc Mundial, considerant que seria perjudicial als interessos dels seus membres.
Lluny de difuminar-se, el llegat de l'era de la guerra freda continua. Noves tendències s'inspiren en les experiències de les lluites de descolonització. Així, el politòleg Aziz Salmone Fall, al solc de Ben Barka, amb el seu Grup d'Investigació i d'Iniciativa per a l'Alliberament de l'Àfrica (GRILA) augura un renaixement de la Conferència tricontinental, un desenvolupament autocentrat als fonaments ecosistèmics, i defensa un mundialisme policèntric.[4]
Estats membres
Afganistan
Sud-àfrica
Algèria
Angola
Antigua i Barbuda
Aràbia Saudita
Bahames
Bahrain
Bangladesh
Barbados
Belarús
Belize
Benín
Bhutan
Bolívia
Botswana
Myanmar
Brunei
Burkina Faso
Burundi
Cambodja
Camerun
Cap Verd
República Centreafricana
Xile
Colòmbia
Comores
Rep. del Congo
R.D. del Congo
Corea del Nord
Costa d'Ivori
Cuba
Djibouti
República Dominicana
Dominica
Emirats Àrabs Units
Equador
Egipte
Eritrea
Etiòpia
Fiji
Gabon
Gàmbia
Ghana
Grenada
Guatemala
Guinea
Guinea Bissau
Guinea Equatorial
Guyana
Haití
Hondures
Indonèsia
Iraq
Iran
Jamaica
Jordània
Kenya
Kuwait
Laos
Lesotho
Líban
Libèria
Líbia
Madagascar
Malàisia
Malawi
Maldives
Mali
Maurici
Mauritània
Mongòlia
Marroc
Moçambic
Namíbia
Nepal
Nicaragua
Níger
Nigèria
Oman
Uganda
Uzbekistan
Pakistan
Palestina
Panamà
Papua Nova Guinea
Perú
Filipines
Qatar
Ruanda
Saint Kitts i Nevis
Saint Lucia
Saint Vincent i les Grenadines
São Tomé i Príncipe
Senegal
Seychelles
Sierra Leone
Singapur
Somàlia
Sri Lanka
Sudan
Surinam
Eswatini
Síria
Tanzània
Txad
Tailàndia
Timor Oriental
Togo
Trinitat i Tobago
Tunísia
Turkmenistan
Vanuatu
Veneçuela
Vietnam
Iemen
Zàmbia
Zimbàbue
Observadors
Les nacions següents tenen l'estatut d'observador:
Cimeres
Congrés | Data | Lloc |
---|---|---|
I | 1-6 setembre 1961 | Belgrad (Iugoslàvia) |
II | 5-10 octubre 1964 | El Caire (Egipte) |
III | 8-10 setembre 1970 | Lusaka (Zàmbia) |
IV | 5-9 setembre 1973 | Alger (Algèria) |
V | 16-19 agost 1976 | Colombo (Sri Lanka) |
VI | 3-9 setembre 1979 | L'Havana (Cuba) |
VII | 7-12 març 1983 | Nova Delhi (Índia) |
VIII | 1-6 setembre 1986 | Harare (Zimbabwe) |
IX | 4-7 setembre 1989 | Belgrad (Iugoslàvia) |
X | 1-7 setembre 1992 | Jakarta (Indonèsia) |
XI | 18-20 octubre 1995 | Cartagena d'Índies (Colòmbia) |
XII | 2-3 setembre 1998 | Durban (Sud-àfrica) |
XIII | 20-25 febrer 2003 | Kuala Lumpur (Malàisia) |
XIV.[5] | 11-16 setembre 2006 | L'Havana (Cuba) |
XV | 11-16 juliol 2009 | Xarm al xeic (Egipte) |
Secretaria general
Secretariat-General del Moviment dels No-Alineats | |||
---|---|---|---|
Nom | País | De | A |
Josip Broz Tito | ![]() | 1961 | 1964 |
Gamal Abdel Nasser | ![]() | 1964 | 1970 |
Kenneth Kaunda | ![]() | 1970 | 1973 |
Houari Boumédiène | ![]() | 1973 | 1976 |
William Gopallawa | ![]() | 1976 | 1978 |
Junius Richard Jayawardene | 1978 | 1979 | |
Fidel Castro | ![]() | 1979 | 1983 |
N. Sanjiva Reddy | ![]() | 1983 | |
Giani Zail Singh | 1983 | 1986 | |
Robert Mugabe | ![]() | 1986 | 1989 |
Janez Drnovšek | ![]() | 1989 | 1990 |
Borisav Jović | 1990 | 1991 | |
Stjepan Mesić | 1991 | ||
Branko Kostić | 1991 | 1992 | |
Dobrica Ćosić | 1992 | ||
Suharto | ![]() | 1992 | 1995 |
Ernesto Samper Pizano | ![]() | 1995 | 1998 |
Andrés Pastrana Arango | 1998 | ||
Nelson Mandela | ![]() | 1998 | 1999 |
Thabo Mbeki | 1999 | 2003 | |
Mahathir bin Mohamad | ![]() | 2003 | |
Abdullah Ahmad Badawi | 2003 | 2006 | |
Fidel Castro | ![]() | 2006 | 2008 |
Raúl Castro | 2008 | 2009 | |
Hosni Mubarak / Mohamed Mursi | ![]() | 2009 | 2012 |
Mahmud Ahmadinejad | ![]() | 2012 | 2013 |
Hassan Rouhani | ![]() | 2013 | 2016 |
Nicolás Maduro | ![]() | 2016 | present |
Notes i referències
Notes
- ↑ En anglès NAM, Non-Aligned Movement
Referències
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/4a/Commons-logo.svg/30px-Commons-logo.svg.png)
- ↑ «Moviment de Països No-alineats». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
- ↑ «Seu principal». Arxivat de l'original el 2009-12-13. [Consulta: 24 juny 2012].
- ↑ Martinović, S. «Foreign Policy of Yugoslavia» (en anglès). Pakistan Horizon, 36, 1, 1983, pàg. 28–31. JSTOR: 41394717.
- ↑ Aziz Salmone Fall. «Les 50 ans de Bandoeng - le non alignement à l'ère du supraimpérialisme». Arxivat de l'original el 2013-05-11.
- ↑ . 14 conferència cim del moviment, l'Havana 2006 Arxivat 2007-09-27 a Wayback Machine.
Vegeu també
Enllaços externs
- (àrab) (anglès) Indret oficial actual Arxivat 2009-07-15 a Wayback Machine. Egipte (des de 2009)
- (àrab) (anglès) (castellà) (francès) Antic indret oficial Arxivat 2007-09-27 a Wayback Machine. Cuba (2006-2009)
- (anglès) Antic indret oficial Arxivat 2009-04-23 a Wayback Machine., Malàisia (2003-2005)
- (anglès) Antic indret oficial Arxivat 2006-05-16 a Wayback Machine., Sud-àfrica (1998-2002)