Rheum palmatum
![]() | |
Dades | |
---|---|
Font de | arrel de Rhei ![]() |
Planta | |
Tipus de fruit | núcula ![]() |
Taxonomia | |
Super-regne | Eukaryota |
Regne | Plantae |
Ordre | Caryophyllales |
Família | Polygonaceae |
Gènere | Rheum |
Espècie | Rheum palmatum ![]() L., 1759 |
Rheum palmatum, ruibarbre turc, ruibarbre xinès o arrel de ruibarbre (en la medicina tradicional xinesa, da-huang),[1] és una planta medicinal molt valorada.
Descripció
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/e/ed/Rheum_palmatum_MHNT.BOT.2011.3.67.jpg/220px-Rheum_palmatum_MHNT.BOT.2011.3.67.jpg)
Les espècies ““R. tanguticum”” i ““R. officinale,”” estan estretament relacionades amb ““Rheum palmatum”” i reben el mateix nom en xinès.[2]
Hàbitat, cultiu i preparació
Encara que originària de les regions de la Xina occidental, nord del Tibet, i l'altiplà de Mongòlia, es fa servir molt en altres parts del món.[1] Es pot cultivar en diversos tipus de clima sempre que el sòl tingui bon drenatge. Com a medicinal es fa servir el rizoma i aquest triga uns 6 anys a tenir la mida adequada.
Usos medicinals
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/4e/Rhei_radix_158233.jpg/220px-Rhei_radix_158233.jpg)
Tradicionalment s'ha utilitzat com a laxant i segons la dosi contra la diarrea i disenteria. També per fer abaixar la febre la inflamació, aturar les hemorràgies i com antibacterià.
Composició
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/e/ed/Transasia_trade_routes_1stC_CE_gr2.png/220px-Transasia_trade_routes_1stC_CE_gr2.png)
- Antraquinones (about 3-5%), rheina, aloe-emodina[2]
- Flavonoides (catequina)[2]
- Àcids fenòlics[2]
- Tanins (5-10%)[2]
- Oxalat de calci[2]
Precaució
Les fulles del ruibarbre xinès tenen molt àcid oxàlic el qual, consumit en grans quantitats, és perillós per la salut.[1] Les embarassades han d'evitar el consum del ruibarbre xinès, ja que causa estimulació uterina.[1]
Referències
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/4a/Commons-logo.svg/30px-Commons-logo.svg.png)
- ↑ 1,0 1,1 1,2 1,3 Foster, Steven. Desk Reference to Nature's Medicine. Washington, D.C.: National Geographic Society, p. 104–105. ISBN 0-7922-3666-1.
- ↑ 2,0 2,1 2,2 2,3 2,4 2,5 Chevallier, Andrew. Natural Health: Encyclopedia of Herbal Medicine. Nova York, New York 10016: Dorling Kindersley, 2000, p. 127. ISBN 0-7894-6783-6.