Arturo Frondizi
Arturo Frondizi | |
---|---|
![]() | |
Prezident Argentiny | |
Ve funkci: 1. května 1958 – 29. března 1962 | |
Viceprezident | Alejandro Gómez (květen–listopad 1958) nikdo (1958–1962) |
Předchůdce | Pedro Eugenio Aramburu |
Nástupce | José María Guido |
Stranická příslušnost | |
Členství | Radikální občanská unie Intransigent Radical Civic Union |
Narození | 28. října 1908 Paso de los Libres |
Úmrtí | 18. dubna 1995 (ve věku 86 let) Buenos Aires |
Místo pohřbení | Olivos Cemetery |
Choť | Elena Frondizi |
Příbuzní | Silvio Frondizi a Risieri Frondizi (sourozenci) |
Alma mater | Facultad de Derecho, Universidad de Buenos Aires Univerzita v Buenos Aires |
Profese | novinář, vysokoškolský učitel, advokát, právník a politik |
Náboženství | katolicismus |
Ocenění | čestný doktor Univerzity Complutense v Madridu (1960) řetěz Řádu Isabely Katolické (1960) velkokříž speciální třídy Záslužného řádu Spolkové republiky Německo (1960) rytíř velkokříže s řetězem Záslužného řádu Italské republiky (1960) čestný doktor Ottawské univerzity |
Podpis | ![]() |
Webová stránka | fundacionfrondizi |
Commons | Arturo Frondizi |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Arturo Frondizi Ércoli (28. října 1908 Paso de los Libres – 18. dubna 1995 Buenos Aires) byl argentinský právník a politik, který zastával v letech 1958 až 1962 úřad prezidenta republiky. Byl stoupencem developmentalismu, usilujícího o hospodářskou soběstačnost, ochranu domácího trhu, výrazné státní zásahy do ekonomiky a investice do rozvoje průmyslu.
Jeho rodiče pocházeli z italského města Gubbio, otec byl stavitel. Měl třináct sourozenců, Risieri Frondizi byl filosof a rektor buenosaireské univerzity. Od roku 1923 žila rodina v hlavním městě.
Frondizi hrál v mládí fotbal za Club Almagro, vystudoval právnickou fakultu a stal se advokátem. Zapojil se do protestů proti vojenskému režimu a byl vězněn. V roce 1932 vstoupil do Radikální občanské unie. V roce 1936 založil první argentinskou lidskoprávní organizaci Liga Argentina por los Derechos del Hombre.[1] Za druhé světové války požadoval, aby Argentina bojovala proti nacistickému Německu.
V roce 1945 byl jedním z autorů Avellanedské deklarace, požadující rychlou modernizaci země. O rok později byl zvolen poslancem argentinského parlamentu. Zpočátku podporoval Juana Peróna, postupně se však stal jedním z jeho hlavních oponentů. Ve volbách v roce 1951 Radikální občanská unie nominovala jako prezidentského kandidáta Ricarda Balbína a Frondiziho na post viceprezidenta, byla však poražena justicialisty.
V roce 1956 odešel z Radikální občanské unie a založil vlastní stranu, Nesmiřitelnou radikální občanskou unii, která prosazovala levicovější politiku. V únoru 1958 zvítězil ve volbách, stal se prezidentem a jeho strana měla parlamentní většinu.[2] Jeho působení ve funkci bylo poznamenáno hospodářskou krizí, která Frondizimu neumožnila uskutečnit slíbené sociální reformy. Zvýšil těžbu ropy a provedl rozsáhlou industrializaci, avšak za cenu vysokého zadlužení země. Musel také řešit spor s Chile o hranici v průlivu Beagle. Frondiziho sbližování s Castrovou Kubou a s ilegálními perónistickými skupinami vyvolalo nevůli armády, která ho převratem 29. března 1962 sesadila a novým prezidentem se stal José María Guido.[3] Frondizi byl internován na ostrově Martín García, odkud byl propuštěn v červenci 1963. Vrátil se do politiky, založil Hnutí integrace a rozvoje, avšak většího politického vlivu už nenabyl.
V Buenos Aires je po něm pojmenována ulice Autopista Presidente Arturo Frondizi.
Reference
- ↑ PIGNA, Felipe. Arturo Frondizi. El Historiador [online]. 2017-11-09 [cit. 2021-06-16]. Dostupné online. (španělsky)
- ↑ UNIVERSALIS, Encyclopædia. ARTURO FRONDIZI. Encyclopædia Universalis [online]. [cit. 2021-06-16]. Dostupné online. (francouzsky)
- ↑ Arturo Frondizi. biography.yourdictionary.com [online]. [cit. 2021-06-16]. Dostupné online.
Externí odkazy
Obrázky, zvuky či videa k tématu Arturo Frondizi na Wikimedia Commons
Prezidenti Argentiny | |
---|---|
Bernardino Rivadavia (1826–1827) • Vicente López y Planes (1827) • Justo José de Urquiza (1854–1860) • Santiago Derqui (1860–1861) • Juan Esteban Pedernera (1861) • Bartolomé Mitre (1862–1868) • Domingo Faustino Sarmiento (1868–1874) • Nicolás Avellaneda (1874–1880) • Julio Argentino Roca (1880–1886) • Miguel Juárez Celman (1886–1890) • Carlos Pellegrini (1890–1892) • Luis Sáenz Peña (1892–1895) • José Evaristo Uriburu (1895–1898) • Julio Argentino Roca (1898–1904) • Manuel Quintana (1904–1906) • José Figueroa Alcorta (1906–1910) • Roque Sáenz Peña (1910–1914) • Victorino de la Plaza (1914–1916) • Hipólito Yrigoyen (1916–1922) • Marcelo Torcuato de Alvear (1922–1928) • Hipólito Yrigoyen (1928–1930) • José Félix Uriburu (1930–1932) • Agustín Pedro Justo (1932–1938) • Roberto María Ortiz (1938–1942) • Ramón Castillo (1942–1943) • Pedro Pablo Ramírez (1943–1944) • Edelmiro Julián Farrell (1944–1946) • Juan Perón (1946–1955) • Eduardo Lonardi (1955) • Pedro Eugenio Aramburu (1955–1958) • Arturo Frondizi (1958–1962) • José María Guido (1962–1963) • Arturo Umberto Illia (1963–1966) • Juan Carlos Onganía (1966–1970) • Roberto Marcelo Levingston (1970–1971) • Alejandro Agustín Lanusse (1971–1973) • Juan Perón (1973–1974) • Isabel Martínez de Perón (1974–1976) • Jorge Rafael Videla (1976–1981) • Leopoldo Galtieri (1981–1982) • Reynaldo Bignone (1982–1983) • Raúl Alfonsín (1983–1989) • Carlos Menem (1989–1999) • Fernando de la Rúa (1999–2001) • Ramón Puerta (2001) • Adolfo Rodríguez Saá (2001) • Eduardo Camaño (2001–2002) • Eduardo Duhalde (2002–2003) • Néstor Kirchner (2003–2007) • Cristina Fernández de Kirchner (2007–2015) • Mauricio Macri (2015–2019) • Alberto Fernández (od 2019) • Javier Milei (od 2023) |