Carl Jonas Love Almqvist
Carl Jonas Love Almqvist | |
---|---|
![]() Almqvist kolem roku 1835 na obraze Carla Petera Mazera | |
Narození | 28. listopadu 1793 farnost Adolfa Fridricha, Stockholm |
Úmrtí | 26. září 1866 (ve věku 72 let) Brémy |
Místo pohřbení | Stockholmský Severní hřbitov v Solně |
Pseudonym | Lewis Gustavi, Louise Gustave, Carl Westermann |
Povolání | spisovatel, hudební skladatel, básník, novinář, romanopisec, školní učitel, dramatik, aktivista za práva žen a kněz |
Stát | Švédsko![]() |
Alma mater | Uppsalská univerzita (1808–1815) |
Témata | literatura, hudba a divadlo |
Významná díla | Kniha šípkové růže, Jde to |
Manžel(ka) | Anna Maria Andersdotter Lundströmová a Emma Nugentová (bigamie) |
Děti | Ludvig Carl Wilhelm Almquist Maria Lovisa Almquist |
Rodiče | Carl Gustaf Almquist[1] a Birgitta Lovisa Gjörwell |
Příbuzní | Gustaf Fridolf Almquist a Erik Viktor Almquist (sourozenci) |
![]() | |
![]() | |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Carl Jonas Love Almqvist (28. listopadu 1793, farnost Adolfa Fridricha, Stockholm – 26. září 1866, Brémy) byl švédský prozaik, básník a dramatik, školní učitel , hudební skladatel, kněz, feminista a sociální kritik. Některé jeho názory mohou být považovány za překvapivě moderní, např. jeho myšlenky o rovnosti žen a mužů se mohou považovat za radikální i podle současných měřítek. Ve svém literárním díle zpočátku vystupoval jako typický revoluční romantik, později se stal liberálem a jedním z průkopníku realismu ve švédské literatuře.[2][3][4]
Život
Narodil se v rodině válečného komisaře. Již v mládí projevoval velký zájem o studia, v čemž jej podporoval jeho dědeček z matčiny strany publicista Carl Christoffer Gjörwell starší. Roku 1808 začal studovat na Uppsalské univerzitě a roku 1815 získal titul doktora filozofie. Zde se také seznámil s myšlenkami herrnhutismu, rousseauismu a Swedenborgova mysticismu, které ovlivnily jeho raná díla, díky kterým se stal významným představitelem romantismu. Některé své texty dokonce sám zhudebnil.[3][4]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/e/e5/Almqvist_1843.jpg/220px-Almqvist_1843.jpg)
Po skončení studií pracoval jako úředník v církevním úřadu ve Stockholmu, V roce 1823 však na svou funcki rezignoval a na začátku následujícího roku se přestěhoval do severního Värmlandu, nejprve do Skillingsfors a pak do Gravsundu ve farnosti Köla, kde s některými přáteli, inspirován Jeanem-Jacquesem Rousseauem, zamýšlel žít idealizovaným rolnickým životem, který harmonicky spojuje rozjímání s manuální prací v přírodě. Zde se také roku 1824 oženil s dcerou sládka Annou Marií Andersdotter Lundströmovou, se kterou měl dvě děti. Experiment se nezdařil, takže se již roku 1826 vrátil zpět do Stockholmu a díky přátelům získal místo učitele na vojenské akademii na zámku Karlberg. Roku 1828 se stal učitelem na experimentální škole Nya Elementar (Nová základní škola) a v letech 1829 až 1841 byl jejím ředitelem. Stal se také autorem několika učebnic. Roku 1837 se nechal vysvětit na kněze, protože doufal ve jmenování pastorem. Koncem třicátých let se rovněž obrátil proti romantismu a začal psát poměrně realisticky.[5]
Velkým zlom v jeho životě mu přineslo vydání románu Det går an (Jde to) v roce 1839, který byl vlastně útokem na manželství. Objevuje se v něm myšlenka zrušení majetkového společenství mezi manžely a finanční osvobození vdané ženy od mužského poručnictví nad kapitálovým i pracovním příjmem. V románu také autor zdůrazňuje, že manželství má být přísně soukromou dohodou mezi dvěma lidmi, že stát ani církev by neměli mít právo tuto smlouvu „potvrzovat“ a že každá strana by měla mít právo tuto dohodu zrušit, aniž se musela obracet na nějaký státní nebo církevní orgán. Poukazuje na to, jak ženám zničilo život připoutání ke zlým mužům. Román vyvolal velké pobouření dokonce i u několika představitelů uppsalského romantismu. Byl obviněn z kázání nemravnosti, jeho společenské postavení bylo podkopáno, byl donucen podat rezignaci na místo ředitele v Nya Elementar a nezískal žádné církevní povýšení. Živil se pak jako novinář, především v Aftonbladet (Večerní noviny), a jako autor senzačních dobrodružných a strašidelných románů ve stylu Alexandra Dumase a Eugéna Suea, aby získal pro svá díla masové publikum a vydělal tak peníze. Znovu začal také psát hudbu. Jeho finanční situace se nezlepšila a Almqvist se zapletl s lichváři. To nakonec vedlo k tomu, že v červnu roku 1851 uprchl ze Stockholmu do USA, aby se vyhnul stíhání pro silné podezření z falšování směnek a z pokusu otrávit starého lichváře arsenem. Byl souzen v nepřítomnosti a zbaven kněžského úřadu.[5]
V Severní Americe žil Almqvist pod různými jmény, například jako Louis Gustave nebo Lewis Gustavi. Hodně cestoval, živil se, jak se dalo a žil v nuzných, omezených a nanejvýš potupných podmínkách. Po usazení ve Filadelfii se dopustil bigamie, protože se oženil se starší vdovou Emmou Nugentovou, majitelkou pensionátu. V roce 1865 se pokusil vrátit do vlasti. Pod jménem profesor Carl Westermann se usadil v Brémách, kde roku 1866 zchudlý zemřel. Pochován byl v Brémách na Heerdenthors Friedhof, ale roku 1901 byly jeho ostaky převezeny do vlasti a pochovány v rodinném hrobě Gjörwellových na stockholmském Severním hřbitově v Solně.[5]
Dílo
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/42/Carl_Jonas_Ludvig_%28Love%29_Almquist_%281793-1866%29%2C_f%C3%B6rfattare_-_Nationalmuseum_-_40138.tif/lossy-page1-220px-Carl_Jonas_Ludvig_%28Love%29_Almquist_%281793-1866%29%2C_f%C3%B6rfattare_-_Nationalmuseum_-_40138.tif.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/9/9e/DrottningensJuvelsmycke_1834.jpg/220px-DrottningensJuvelsmycke_1834.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/3f/Solna_kyrka_Love_Almquist.jpg/220px-Solna_kyrka_Love_Almquist.jpg)
Almqist vstoupil na literární scénu jako radikální romantik. Jeho díla se vyznačovala krajní subjektivitou, dekadencí, erotikou a tendenci k intelektuální a morální anarchii. Jeho tvorba tohoto období je nesmírně bohatá a pestrá: divadelní hry, historické romány, snová a neobyčejně intenzívní intimní lyrika, nebo satirické alegorie kritizující konvenční společenskou morálku.[4]
Unaven každodenní vysilující prací ve škole a neúspěšnými pokusy získat profesuru Almqist koncem třicátých let postupně opouštěl bizarní fantastický svět svých romantických děl a vytvořil si střízlivý, realistický a sociálně uvědomělý literární program, který pak rozvíjel v esejích analyzujících společenské poměry a v sociálně zabarvených povídkách z lidového života a v realistických novelách. Kromě toho byl také žurnalista a autor učebnic. Velkou část svých prací soustředil Almqist v rozsáhlém cyklu Törnrosens bok (1832-1851, Kniha šípkové růže).[4][6]
Výběrová bibiofrafie
Próza, poezie a drama
- Försök till Hectors lefnad (1814, Pokus o Hectorův život), drobná satirická báseň, první Almqvistovo tištěné dílo.[7]
- Murnis eller De dödas sagor (1819, tiskem 1845, Murnis neboli Pohádky mrtvých), povídka o kráse lásky s idealizací středověkého pohádkového světa a švédského náboženského přesvědčení.[4]
- Cypressen» (asi 1821, tiskem 1906, Cypřiš), román s autobiografickými prvky.[5]
- Amorina (1822, přepracováno 1839), román obsahující bizarní romantická dobrodružství popisovaná se svěžestí a silou v zobrazení lidí a přírody. Forma díla je směsí prózy, lyriky a dramatu, pro kterou sám autor vytvořil název básnická fuga. Autor v románu vyslovuje četné revoluční myšlenky a prudce útočí na neživotný církevní formalismus, na instituci manželství, na konvenční morálku a na tradiční názory společnosti týkající se svobodné vůle a mravní odpovědnosti člověka. První vydání z roku 1822 Almqvist zničil, pravděpodobně na nátlak strýce z otcovy strany, biskupa v Hárnósandu, takže Amorina vyšla tiskem teprve v roce 1839 v poněkud upravené formě. Dílo obsahuje silné prvky gotického románu a vypráví příběh údajné knězovy dcery Henriky, která přijme jméno Amorina, když působí jako kazatelka a charitativní pracovnice. Milují ji dva urození bratři - jeden zlý a jeden dobrý, kteří se zdánlivě stanou obětí rodové kletby (jeden zešílí a druhý spáchá sebevraždu). Jak se později ukáže, Henrika je jejich neznámou sestrou.[4][8]
- Törnrosens bok (1832-1851, Kniha šípkové růže), rozsáhlý cyklus spojující na pozadí jednoho rámcového příběhu různé žánry ((romány, novely, povídky, dramata, básně i eseje). Práce byla publikována ve dvou vydáních zčásti současně a s částečně se překrývajícím obsahem, pojmenovaných podle jejich formátu: menší čtrnáctidílný (duodesupplagen (1832-1851) a větší třídílný (imperialoktavupplagan) (1839-1850). K nejvýznamějším dílm cyklu patří:[4][5]
- Jagtslottet (1832, Lovecký zámeček), krátký román tvořící první díl cyklu, který tvoří rámcový příběh pro další vyprávění. Na zámečku dvorního maršála Huga Hamilkara Löwenstjerny v Närke se každý večer schází společnost, aby si vyslechla vyprávění příběhů, pověstí, legend a pohádek, aby poslouchali písně a hudbu nebo aby sledovali živé obrazy. Hlavním vypravěčem je samotář Richard Furumo z Råbäckenu, považovaný za alter ego autora.
- Hermitaget (1833, Poustevna), historický román z doby švédského krále Valdemara I.
- Drottningens Juvelsmycke (1834, Královnin šperk), žánrově román nebo čtenářské drama odehrávající se těsně před a v době atentátu na krále Gustava III. roku 1792. V románu vystupuje androgynní primabalerína Tintomara, která je neuvěřitelné krásná. Muži i ženy jsou uchváceni jejím zevnějškem, ale Tintomara jejich lásku neopětuje. Pohlaví Tintomary není známo, je vnímána jako muž nebo žena podle toho, kdo se do ní zamiloval. V románu je nevlastním sourozencem nezletilého krále Gustava IV. Adolfa. Zcizí královnin diadém, aby jej ukázala své matce, tím se zaplete do atentátu na krále a stane se nakonec nevinnou obětí bezohledných a nesmyslných pletich.
- Ramido Marinesco (1834), drama odehrávající se na Mallorce v době rané renesance, jehož hlavním hrdinou je Ramido, syn Dona Juana.
- Signora Luna (1835), drama odehrávající se ve středověkém Palermu a je o lásce mezi dvěma sourozenci.
- Kapellet (1838, Kaple), povídka odehrávající se v jihošvédském rybářském prostředí. Mladý asistent pastora přichází do osamělé kaple, kde káže místním lidem, kteří ho změní a dají mu příležitost nejen studovat vyznání víry, ale také je žít.
- Skällnora Qvarn (1838, Skällnorský mlýn), novela s děsivými a ponurými částmi vyprávějící kriminální příběh.
- Målaren (1840, Malíř), v mnoha směrech autobiografická povídka chválící jednoduchý způsob života a poctivou manuální práci prostého lidu. Povídka je považována za jedno z prvních autorových děl, ve kterých Almqvist opustil romantismus pro realismus.
- Songes (1849, Sny), sbírka 50 krátkých básní, které samotný autor zhudebnil.
- Den Sansade Kritiken (1851, Zdravá kritika), komedie, zčásti překlad, zčásti pastiš Molièrovy Kritiky školy pro ženy.
- Europeiska missnöjets grunder (1838, tiskem 1847, Příčiny evropské nespokojenosti), sociální a politické pojednání, snad nejrevolučnější autorův pamflet.[4]
- Ormus och Ariman (tiskem 1839, Ormus a Ariman), satirická povídka, parafráze perské pověsti, která je útokem na existující státní a církevní byrokratismus.[3]
- Det går an (1839, Jde to), krátký román řešící otázky nového, modernějšího vztahu mezi mužem a ženou. Vydání románu vyvolalo velké pobouření. Autor byl obviněn z kázání nemravnosti a jeho společenské postavení bylo podkopáno. Děj se odehrává při plavbě na parníku Yngve Frey mezi Stockholmem a Lidköpingem, na kterém se seznámí seržant Albert a a dcera sklářského mistra Sara Videbecková. Zamilují se do sebe a žijí jako manželé. Sara ale nechce souhlasit s žádným sňatkem v právním smyslu, protože má s takovým spojením příliš smutné zkušenosti z vlastního domova. Nemá nic proti vztahu s Albertem, ale nechce se stát jeho ženou, neobětuje svou nezávislost, domácnost ani svůj majetek, aby nad ní měl práva někdo jiný. Albert má sice starosvětské názory, ale s návrhy Sary (každý zůstane u své práce, nebudou stále bydlet pohromadě a nebudou denně zasahovat do svého soukromého života) nakonec souhlasí.[4]
- Grimstahamns nybygge (1839, Grimstahamnská novina), realistická povídka líčíčí život na švédském venkově. Vypráví o mladém manželském páru, který přebírá zchátralý statek a snaží se jej a jeho zemědělskou půdu zrekonstruovat.[4]
- Om poesi i sak (1839, O poezii věcí), esej svědčíví o autorově odklonu od romantismu.[3]
- Ladugårdsarrendet (1840, Pacht Ladugårdu), povídka z rolnického prostředí.[3]¨
- Amalia Hillner (1840), román rozvíjející myšlenky z Jde to a prosazující právo na pravou lásku, i když je polygamní.[5]
- Gabrièle Mimanso (1841-1842), třídílný napínavý příběh s prvky gotického románu z francouzského prostředí zachycující milostný trojúheník, životy prostitutek i život u dvora v Paříži roku 1840 včetně zobrazení atentátu na krále Ludvíka Filipa.[5]
- Tre fruar i Småland (1842-1843, Tři paní ze Smålandu), dobrodružný román, směs loupežnické romance a realistického zobrazení švédského venkovského života.[5]
- Smaragdbruden (1845, Smaragdová nevěsta), senzační dobrodružný román o dědickém sporu.[5]
- Herrarne på Ekolsund (1847, Pánové na Ekolsundu), třídílný dobrodružný román ve stylu Alexandra Dumase.[5]
- Syster och bror: en af Stockholms hemligheter (1847, Sestra a bratr, jedno ze stockholmských tajemství), román, intrikářský příběh s motivem sourozenecké lásky.[5]
Hudba
- Fria fantasier för pianoforte (1847-1849, Volné fantazie pro pianoforte), jedenáct sešitů klavírních skladeb.[9]
Učebnice
- Svensk rättstavningslära (1829, Švédská teorie správného pravopisu).
- Allmän språklära (1829, Obecná lingvistika)
- Räknekonst för begynnare eller praktisk aritmetik (1832, Aritmetika pro začátečníky aneb praktická aritmetika).
- Praktisk lärobok i franska språket (1838, Praktická učebnice francouzského jazyka).
- Menniskoslägtets Saga, eller Allmänna werldshistorien förenad med geografi (1839-1840, Sága o lidské rase aneb všeobecné světové dějiny spojené s geografií), nedokončená učebnice avětových dějin v kombinaci s geografií.
- Ordbok öfver svenska språket i dess närvarande skick (1842–1844, Slovník švédského jazyka v současném stavu), nedokončeno.[5]
Adaptace
Hudba
- Tintomara (1973), opera švédského skladatele Larse Johana Werleho, libreto Leif Söderström podle Almqvistova tománu Královnin šperk.[10]
- Det går an (2016, Jde to), opera švédského skladatele Daniela Fjellströma, libreto Marie Sundqvistová podle stejnojmenného Almqvistova románu.[11]
- Drottningens juvelsmycke (2016, Královnin šperk), opera, hudbu tvoří částečně hudba, kterou složil Carl Jonas Love Almkvist a částečně Joseph Martin Kraus v úpravě Jonase Forsella, libreto Maria Sundqvistová[12]
Film a televize
- Det går an (1963, Jde to), švédský televizní film, režie Bengt Lagerkvist.[13]
- Drottningens juvelsmycke (1967, Královnin šperk), šestidílný švédský televizní seriál, režie Bengt Lagerkvist.[13]
- Tintomara (1970), švédský film podle románu Královnin šperk, režie Hans Abramson.[13]
- Purpurgrefven (1974, Purpurový hrabě, švédský televizní film podle stejnomnenného Almqistova dramatu obsaženého v Knize šípkové růže, režie Jonas Cornell.[13]
- Det går an (1976, Jde to), švédský televizní film, režie Måns Westfelt.[13]
- Natten den 19 november (1978, Noc 19. listopadu), švédský krátký film podle Alqistova díla Skaldens natt (Noc básníka) obsaženého v Knize šípkové růže, režie Margaretha Åsbergová.[14]
- En Afton På Jaktslottet (1984, Podvečer na Jaktslottetu), švédský televizní film, hudební adaptace vlastních Almqvistových skladeb provázaná volným příběhem inspirovaným jeho tvorbou obsaženou v Knize šípkové růže, režie John Zacharias.[15]
Česká vydání
- Jde to, SNKLU, Praha 1965, přeložil Josef Vohryzek, svazek obsahuje tři autorovy novely Ormus a Ariman, Jde to a Grimstahamnská novina.
Reference
- ↑ Carl Jonas Love Almqvist (1793−1866). Dostupné online. [cit. 2017-12-06].
- ↑ HEGR, Ladislav a kol. Slovník spisovatelů – Dánsko, Finsko, Norsko, Švédsko, Førské ostrovy, Island, Nizozemí, Belgie, Praha: Odeon 1967. S. 59-60.
- ↑ a b c d e HARTLOVÁ, Dagmar a kol. Slovník severských spisovatelů, Praha: Libri 1998. S. 71-72.
- ↑ a b c d e f g h i j GUSTAFSON, Alrik. Dějiny švédské literatury. Brno: Masarykova univerzita 1998. přeložil Libor Štukavec, 1. vydání. S. 157-163.
- ↑ a b c d e f g h i j k l BERG, Ruben G:son. Carl Jonas Love Almqvist. Svenskt biografiskt lexikon. Dostupné online
- ↑ SVEDJEDAL, Johan. Carl Jonas Love Almqvist. Litteraturbanken. Dostupné online
- ↑ BYGDÉN, Leonard: Svenskt anonym och- pseudonymlexikon, Uppsala: Literatursällskapet 1898, S. 535. (on Projekt Runeberg). Dostupné online
- ↑ LAZIC, Boris. The Uncanniness of Form: A Reading of C. J. L. Almqvist’s Amorina. Edda, Scandinavian Journal of Literary Research. Volume 104, Issue 2, May 2017. S. 161-175. Dostupné online
- ↑ PERSSON, Mats. Songes och Piano Forten. Almqvistsällskapet. Dostupné online
- ↑ ETHNERSSON PONTARA, Johanna. Musical narration, performance and excess: the creation of horror in the Swedish opera Tintomara by Lars Johan Werle. Stockholm Ubiversity. Dostupné online
- ↑ Daniel Fjellström. Dostupné online
- ↑ Minnesåret 2016, Almqvistsällskapet. Dostupné online
- ↑ a b c d e Carl Jonas Love Almqvis, Internet Movie Database (IMDb). Dostupné online
- ↑ Natten den 19 november. Scenarkivet. Dostupné onine
- ↑ En afton på jaktslottet. The Movie Database (TMDB). Dostupné online
Externí odkazy
Obrázky, zvuky či videa k tématu Carl Jonas Love Almqvist na Wikimedia Commons
Autor Carl Jonas Love Almqvist ve Wikizdrojích (švédsky)
- Seznam děl v Souborném katalogu ČR, jejichž autorem nebo tématem je Carl Jonas Love Almqvist
- Plné texty děl autora Carl Jonas Love Almqvist na projektu Gutenberg (anglicky)
- Karl Jonas Love Almqvist. Svensk litteraturhistoria i sammandrag on Project Runeberg. Dostupné online
- Carl Jonas Love Almqvist. Encyclopaedia Britannica. Dostupné online
- Carl Jonas Love Almqvist. Swedish Musical Heritage. Dostupné online
- Carl Jonas Love Almqvist v Databázi knih