Kryštof Kolowrat Krakowský Liebsteinský
Kryštof Kolowrat Krakowský Liebsteinský | |
---|---|
Hlava rodu Kolowrat-Krakowský-Liebsteinský (Theodorova – mladší – rychnovská linie rodu) | |
Ve funkci: 18. listopad 1941 (případně 14. duben 1955) – 10. prosinec 1999 | |
Předchůdce | Zdeněk Kolowrat-Krakowský-Liebsteinský (případně Hanuš Kolowrat-Krakowský-Liebsteinský) |
Nástupce | Jan Egon Kolowrat Krakowský Liebsteinský |
Narození | 21. června 1927 Plzeň Československo ![]() |
Úmrtí | 10. prosince 1999 (ve věku 72 let) Vídeň Rakousko ![]() |
Titul | ![]() |
Choť | (1957) Drahoslava (Dana), roz. Jiroušková (1933–2015) |
Rodiče | Hanuš Kolowrat-Krakowský-Liebsteinský (1879–1955) a Huberta, roz. Wurmbrand-Stuppach (1892–1967) |
Děti | 1. Jan Egon (* 1958) 2. Dagmar (* 1958) |
Příbuzní | sestra: Marie Johanna Kolowrat-Krakowská-Liebsteinská, prov. Laxovou (1919–2006) děd: Zdeněk Kolowrat-Krakowský-Liebsteinský (1836–1892) babička: Olga z Khevenhüller-Metsch (1850–1932) vnuk: Filip Jan Kolowrat-Krakowský-Liebsteinský (* 2001) |
Náboženství | římskokatolické |
Některá data mohou pocházet z datové položky. Chybí svobodný obrázek. |
Kryštof Jaroslav Kolowrat Krakowský Liebsteinský (21. června 1927 Plzeň – 10. prosince 1999 Vídeň)[1] byl český šlechtic z rodu Kolowrat-Krakowský-Liebsteinský. Restituoval zámek Rychnov nad Kněžnou a Černíkovice.
Život
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/18/Rychnov_nad_Kn%C4%9B%C5%BEnou_from_air_M-1.jpg/220px-Rychnov_nad_Kn%C4%9B%C5%BEnou_from_air_M-1.jpg)
Narodil se jako syn Hanuše Kolowrata Krakowského Liebsteinského (1879–1955) a jeho manželky Huberty, roz. Wurmbrand-Stuppach (1892–1967). Měl sestru Marii Johannu, provdanou Laxovou (1919–2006).
Velkou část dětství strávil na zámku v Černíkovicích, chodil tam také do základní školy.[2] Po krátké epizodě na gymnáziu v Rychnově nad Kněžnou od roku 1943 navštěvoval Lesnickou školu v Písku.[3] Povinnou dvouletou praxi získal u Liechtensteinů na velkostatku ve Valticích a u Colloredo-Mansfeldů v Dobříši.[3][4] Po válce pokračoval na nově založené Vyšší lesnické škole v Trutnově,[5][4] ale školu nesměl dokončit. Před maturitou byl vyloučen.[6][4] V roce 1948 se zúčastnil poúnorové protikomunistické manifestace na trutnovském náměstí. Následně byl zatčen Státní bezpečností. Několik týdnů strávil ve vyšetřovací vazbě a dalších několik měsíců na nucených pracích v cihelně v Trutnově.[7][8]
V letech 1950–1952 si odsloužil vojenskou službu u 52. pomocného technického praporu ve Svaté Dobrotivé.[3] Pracovali s krumpáčem a lopatou na stavbách a na dělostřelecké střelnici stavěli cvičné cíle ve formě pevnosti.[4][8] Po přechození angíny byl se srdečními obtížemi hospitalizován v nemocnici v Plzni, kde po uzdravení pracoval do konce vojny v laboratoři.[9] Rodiče byli vystěhováni ze zámku v Černíkovicích a přestěhovali se do Potštejna k Alžbětě Dobrzenské, roz. z Wenckheimu (1888–1964).[9] Po vojně Kryštof pracoval jako pomocná síla v polesí Dlouhá louka v Krušných horách, tři měsíce v továrně na tkalcovské stroje v Týništi nad Orlicí a nakonec opět v lese v Potštejně. Poté byl v roce 1953 opět zatčen, zatčeni byli také oba jeho rodiče.[9][8] Kryštof byl uvězněn za domnělou protistátní činnost v Rychnově, v Hradci Králové a ve Rtyni v Podkrkonoší. Tam spolu s mukly fáral v hloubce osmi set čtyřiceti metrů na dole Nejedlý II (Tmavý důl). Po všeobecné amnestii byl v květnu 1954 propuštěn.[7][8]
Po kratší pracovní epizodě v lesích u Potštejna pracoval na polesí Fláje v Krušných horách, potom už jako hajný na Jiříkově návrší, nakonec povýšil až na vedoucího polesí v Novém Městě.[6][10] Jeho otec zemřel a matka se přestěhovala do Rakouska ke svému bratrovi.[10] V Krušnohoří bydleli na úplné samotě.[11] Následně se přestěhoval do Černé v Pošumaví a tam u Státního rybářství choval pstruhy.[12][8] Po okupaci Československa vojsky Varšavské smlouvy emigroval s rodinou do Rakouska.[11] Po několika dnech v Linci se přestěhovali na zámeček rodu Ledebourů ve Schwertbergu.[13] O několik měsíců později se s rodinou přistěhoval do Steyersbergu v Dolních Rakousích, odkud pocházela rodina jeho matky. Na pronajatých pozemcích si založil farmu se pstruhy.[12] Po roce a půl začala farma vydělávat, do té doby rodinu živila manželka, která pracovala v továrně na výrobu gumových součástek k automobilům v Ternitzu.[6][11] Protože farma prosperovala, mohl tam zaměstnat i svou manželku.[6]
Ve svých padesáti čtyřech letech dostal rozedmu plic a osteoporózu s následnou deformací páteře, léčil se ve Vídni.[14]
V roce 1992 restituoval majetek v Československu včetně zámků v Rychnově nad Kněžnou a Černíkovicích.[12][pozn. 1] Bydlel v černíkovické myslivně.[6] Rodina obhospodařovala pět tisíc hektarů lesa (pět polesí, z toho čtyři horská), čtyři sta hektarů rybníků (např. v Opočně a nebo chov pstruhů na Rozkoši), vlastnila manipulační sklad v Rokytnici a poloviční podíl pily v Říčkách.[16]
Po roce 1989 měl české a rakouské občanství.[17]
Rodina
V Teplicích se 9. listopadu 1957 oženil s Drahoslavou (Danou) Jirouškovou (16. března 1933 Katovice u Strakonic – 7. září 2015 Černíkovice), dcerou Otty Jirouška a Marie, roz. Kokrdové.[1] Manželka pocházela z občanské rodiny z jižních Čech, ale vyrůstala v Litvínově.[18][19] Závodně lyžovala.[18][19] Narodila se jim dvojčata:[1]
- 1. Jan Egon (* 19. 8. 1958 Duchcov), přestěhoval se do Česka a v roce 1999 převzal správu majetku
- ∞ (16. 5. 2001 Vídeň) Andrea Eier (* 13. 9. 1964 Vídeň)
- 2. Dagmar (* 19. 8. 1958 Duchcov), zdravotní sestra, zůstala ve Vídni, po sňatku bydlela v Rakousku u švýcarských hranic[14]
Odkazy
Poznámky
Reference
- ↑ a b c POUZAR, Vladimír; MAŠEK, Petr; MENSDORFF-POUILLY, Hugo; POKORNÝ, Pavel R. Almanach českých šlechtických rodů 2017. [Brandýs nad Labem]: Martin, 2016. 512 s. ISBN 978-80-85955-43-9. S. 223.
- ↑ VOTÝPKA, Vladimír. Návraty české šlechty. 2. vyd. Praha a Litomyšl: Ladislav Horáček – Paseka, 2002. 432 s. ISBN 80-7185-506-5. S. 150. Dále jen Návraty české šlechty.
- ↑ a b c JUŘÍK, Pavel. Kolowratové. Věrně a stále. Praha: Euromedia - Knižní klub, 2016. 152 s. ISBN 978-80-242-5163-9. S. 87–88.
- ↑ a b c d Návraty české šlechty, s. 151
- ↑ VOTÝPKA, Vladimír. Paradoxy české šlechty. 2. vyd. Praha – Litomyšl: Paseka, 2013. 376 s. ISBN 978-80-7432-351-5. S. 313. Dále jen Paradoxy české šlechty.
- ↑ a b c d e ŠTĚPÁNKOVÁ, Ivana. Kryštof Kolowrat-Krakowský. Jsem zvyklý se v životě rvát. In: Česká šlechta žije! : Xantypa speciál : mimořádné vydání z archivu Xantypy (1995–2012). Příbram: Kovohutě Příbram nástupnická, 2012. ISBN 978-80-260-7195-2. S. 12.
- ↑ a b Paradoxy české šlechty, s. 314
- ↑ a b c d e DOČEKAL, Boris. Příběhy českých šlechticů. Jihlava: Nakladatelství Listen, 2006. 176 s. ISBN 80-86526-19-4. S. 48. Dále jen Příběhy českých šlechticů.
- ↑ a b c Návraty české šlechty, s. 152
- ↑ a b Návraty české šlechty, s. 153
- ↑ a b c Návraty české šlechty, s. 160
- ↑ a b c Paradoxy české šlechty, s. 315
- ↑ Paradoxy české šlechty, s. 317
- ↑ a b Návraty české šlechty, s. 167
- ↑ Příběhy českých šlechticů, s. 50
- ↑ Návraty české šlechty, s. 161–162
- ↑ Návraty české šlechty, s. 166
- ↑ a b DOČEKAL, Boris. Hrabě Jan Egon Kolowrat-Krakowský-Liebsteinský. Do svých věcí si nenechám mluvit. In: Česká šlechta žije! : Xantypa speciál : mimořádné vydání z archivu Xantypy (1995–2012). Příbram: Kovohutě Příbram nástupnická, 2012. ISBN 978-80-260-7195-2. S. 13–14.
- ↑ a b Příběhy českých šlechticů, s. 51
Literatura
- JUŘÍK, Pavel. Kolowratové. Věrně a stále. Praha: Euromedia - Knižní klub, 2016. 152 s. ISBN 978-80-242-5163-9.
- VOTÝPKA, Vladimír. Návraty české šlechty. 2. vyd. Praha a Litomyšl: Ladislav Horáček – Paseka, 2002. 432 s. ISBN 80-7185-506-5. Kapitola 6.
Externí odkazy
- Rodokmen na stránkách genealogy.euweb.cz (Miroslav Marek)