Ludvík Šimek
Ludvík Šimek | |
---|---|
![]() Ludvík Šimek (kreslil Jan Vilímek 1880) | |
Narození | 19. ledna 1837 Praha Rakouské císařství ![]() |
Úmrtí | 25. ledna 1886 (ve věku 49 let) Praha Rakousko-Uhersko ![]() |
Místo pohřbení | Olšanské hřbitovy |
Povolání | sochař |
![]() | |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/e/ec/AT_7797_Heeresgeschichtliches_Museum_Feldherrenhalle_-_Statuen-0221_2_3_4_5.jpg/220px-AT_7797_Heeresgeschichtliches_Museum_Feldherrenhalle_-_Statuen-0221_2_3_4_5.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/7/75/Statue_of_Saints_Cyril_and_Methodius_in_2017_in_T%C5%99eb%C3%AD%C4%8D%2C_T%C5%99eb%C3%AD%C4%8D_District.jpg/220px-Statue_of_Saints_Cyril_and_Methodius_in_2017_in_T%C5%99eb%C3%AD%C4%8D%2C_T%C5%99eb%C3%AD%C4%8D_District.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/d/d1/Josef-Jungmann-Statue-Prague2011b.jpg/220px-Josef-Jungmann-Statue-Prague2011b.jpg)
Ludvík Šimek (německy Ludwig Schimeck nebo Schimek; 19. ledna 1837, Praha – 25. ledna 1886, Praha) byl český kamenosochař, figuralista novorenesančního a realistického výrazu, autor pomníku Josefa Jungmanna v Praze, sousoší svatých Cyrila a Metoděje v Třebíči a dalších prací.
Život
Narodil se v Praze na Malé Straně v domě čp. 44/II na nároží Mostecké a Josefské ulice, v rodině malostranského obchodníka a majitele domu Karla Viléma Schimeka a jeho ženy Rosiny jako druhé z pěti dětí[1] a byl pokřtěn v kostele sv. Tomáše.[2]
Studia
Po absolvování obecné a reálné školy pracoval nejdříve devět let jako učeň v dílně předního pražského sochaře Emanuela Maxe; naučil se tam pracovat různými sochařskými technikami v pískovci a mramoru včetně nejhrubších prací a získal velkou praktickou zručnost. Vedle toho studoval na průmyslové škole u sv. Havla a v letech 1857–1861 v malířském ateliéru Eduarda Engertha na pražské malířské akademii. Z té doby pocházejí jeho sochy sv. Jana Křtitele (pod vedením Emanuela Maxe) a římského císaře Rudolfa Habsburského.[3][4] Na počátku 60. let studoval sochařství u prof. Wittmanna, údajně na Akademii v Mnichově, ale v matrice studentů není zapsán[5]. Po návratu do Prahy vytesal sochu na náhrobek dcery lékárníka Františka Klarnera ve Slaném. Na jejím návrhu pracoval již v Mnichově.
Kariéra
V roce 1864 získal tzv. Římskou cenu, státní stipendium na studijní pobyt v Římě, kde zůstal šest let. Z té doby pochází jeho socha sv. Antonína Opata. Spřátelil se zde se sochaři Václavem Levým, Petrem Maixnerem a s architekty Ignácem Ullmannem a Antonínem Barvitiem, s nimž nadále rád spolupracoval. Podle návrhu Josefa Mánesa vytvořil reliéfy pro hlavní vchod do kostela sv. Cyrila a Metoděje v Karlíně; nemohly ale být použity, protože zadání obsahovalo špatné rozměry.[3]
Jako nejtalentovanější český kamenosochař monumentálních pomníků své generace Šimek v soutěži roku 1867 získal čtyři ze tří desítek vyhlášených zakázek na výzdobu haly vojevůdců vídeňského Arsenalu sochami vojevůdců z třicetileté války, a to Gottfrieda Pappenheima, Jana de Wertha, Jana Šporka a Albrechta z Valdštejna.[3] Po dokončení dvou z těchto soch v Římě Šimek s dvěma rozpracovanými návrhy definitivně přesídlil roku 1870 do Prahy. Pronajal si rozlehlý dvouprostorový ateliér na Újezdě mezi Řetězovým mostem a kostelíkem sv. Jana Na prádle.[4]
Šimek patřil ve své době k předním českým sochařům.[6] Byl považován za nástupce Václava Levého.[7] Měl smysl pro harmonii a plnost tvarů.[8] Současníci na něm oceňovali všestrannost, se kterou se věnoval sochařství portrétnímu, historickému i církevnímu.[7] Myslbekovi se ovšem nevyrovnal.[8] Byl členem c. k. umělecké akademie ve Vídni a pražského spolku Svatobor.[3]
Úmrtí
Ludvík Šimek zemřel 25. ledna 1886 v Praze a byl pohřben na Olšanských hřbitovech[9].
Dílo
- Socha náhrobku pro dceru lékárníka Klarnera ve Slaném 1863.
- Socha sv. Antonína Opata po 1864
- Socha rakouského vojevůdce Gottfrieda von Pappenheim, carrarský mramor, 1868, Vojenské historické muzeum (Vídeň)
- Socha vojevůdce svobodného pána Johanna de Weertha, carrarský mramor, 1868, Vojenské historické muzeum (Vídeň)Arsenal, Vídeň
- Socha vojevůdce hraběte Jana Šporka, carrarský mramor, 1870, Vojenské historické muzeum (Vídeň)Arsenal, Vídeň
- Socha vojevůdce Albrechta z Valdštejna, carrarský mramor 1870, Vojenské historické muzeum (Vídeň)Arsenal, Vídeň. Objednal ji hrabě Arnošt z Valdštejna.[10] Impozantní stojící figura prostovlasého válečníka s velitelskou holí v pravici, s typickou fyziognomií a zbrojí je odvozena z reprezentačního portrétu z Valdštejnova zámku ve Frýdlantu. Modely této sochy byly zhotoveny nejméně tři a v různých velikostech: Model v měřítku 1:1 vznikl pro Valdštejnský palác v Praze, z něho dal Senát ČR k valdštejnskému výročí roku 2007 odlit bronzový pomník, umístěný na nádvoří Valdštejnského paláce. Ve valdštejnské sbírce Senátu je také menší model 1:2. Miniaturu téže sochy Šimek vyřezal z mořské pěny, má dřevěný podstavec a je ve sbírce Národního muzea v Praze.[11] Kopii téže sochy v měřítku 1:1 dal sponzor umístit na rodinný zámek Valdštejnů Mittergrabern v Rakousku, a později si tam od Šimka pořídil i sochu krále Jiřího z Poděbrad.[4]
- Pomník Josefa Jungmanna na stejnojmenném náměstí v Praze 1873. Vyhrál veřejnou soutěž. Pravděpodobně jeho nejzdařilejší práce, vyšla z nedochovaného náčrtku Václava Levého. Podstavec krytý žulovými deskami navrhl architekt Antonín Viktor Barvitius, socha byla podle Šimkova modelu odlita do bronzu ve Vídni.[8]
- Socha rytíře Bruncvíka se štítem, mečem a lvem, pilíř Karlova mostu na Kampě, pískovec 1881–1883; podstavec se čtyřmi reliéfy je přesnou kopií originálu, socha od pasu výše jen parafrází původní sochy, zpola zničené Švédy roku 1648[8]; torzo gotického originálu z roku 1503 je vystaveno v Lapidáriu Národního muzea v Praze.
- Sousoší svatých Cyrila a Metoděje v Třebíči, které podle Šimkova návrhu vytvořil Bernard Otto Seeling. Odhaleno bylo při oslavách tisícího příchodu věrozvěstů na Moravu roku 1885.[12][13]
- Sousoší sv. Anny Samétřetí, sv. Lukáše a sv. Metoděje pro kapli svaté Anny (tj. Nostickou kapli) v Svatovítské katedrále
- Třináct starozákonních proroků na hlavním oltáři Svatovítského chrámu[4]
- Reliéfy polofigury žehnajícího Krista mezi sv. Vojtěchem a sv. Matoušem v lunetovém nástavci v rodinné hrobce podnikatele a mecenáše umění Vojtěcha Lanny mladšího na Olšanských hřbitovech v Praze [4]
- Socha Krista Vykupitele z kararského mramoru pro hrobku rodiny Magagnoli[3] na Olšanských hřbitovech v Praze (1878)
- Sochy architekta Isidora Miletského, budovatele chrámu Hagia Sofia v Cařihradu, a merovejského zlatníka sv. Eligia z Noyonu na atice průčelí Uměleckohistorického muzea ve Vídni.[14][4]
Spolupráce s architekty: plastiky a reliéfy na budovách:
- Sochy Sv. Ludmily, Sv. Víta a českých králů, na průčelí Prašné brány v Praze, rekonstrukci navrhl architekt Josef Mocker: [4][8]
- budova Rudolfina v Praze na Starém Městě; navrhl architekt Josef Schulz; sochy umělců.[8]
- katedrála sv. Víta na Pražském hradě: 4 sochy z bílého dalmatského vápence medolino těženého v Medulinu na Istrijském poloostrově: sedící sv. Anna učí Pannu Marii, sv. Lukáš patron malířů s obrazem Sta Maria Maggiore; sv. Metoděj, to vše v chórové kapli sv. Anny 1880[15]
- Model sochy svatého poustevníka Onufria pro Bílinu, (1884)[16]
- Tři reliéfy: Luneta s polofigurou sv. Václava mezi anděly pro tympanon, dva kruhové medailony s polopostavou svatém Anežky České a blahoslaveného Hroznaty, na západním průčelí kostela sv. Václava v Praze na Smíchově, který navrhl architekt Antonín Barvitius). Modely ve stylu toskánské renesance z roku 1885, provedení z pestrobarevně glazované keramiky-majoliky roku 1886 ve Florencii, osazeny až po Šimkově smrti.
Galerie
- Socha Bruncíka na Karlově mostě
- Reliéf sv. Václava, tympanon kostela sv. Václava na Smíchově
- Bl. Hroznata, tondo na kostele sv. Václava na Smíchově
-
- Model sochy k pomníku Josefa Jungmanna
Odkazy
Reference
- ↑ archiv, Policejní přihláška rodiny
- ↑ Archiv hl. m. Prahy, matrika narozených u sv. Tomáše
- ↑ a b c d e WEITENWEBER, Vilém. Ludvík Šimek. Světozor. 1. 1882, roč. 16, čís. 2, s. 22. Dostupné online.
- ↑ a b c d e f g Ludvík Šimek. Zlatá Praha. 2. 1886, roč. 3, čís. 9, s. 142. Dostupné online.
- ↑ Matrika studentů z let 1841-1884
- ↑ Ludvík Šimek. Zlatá Praha. 2. 1886, roč. 3, čís. 8, s. 126. Dostupné online.
- ↑ a b Ludvík Šimek. Humoristické listy. 9. 1880, roč. 22, čís. 37, s. 290. Dostupné online.
- ↑ a b c d e f Ludvík Šimek na market.ti.sweb.cz. market.ti.sweb.cz [online]. [cit. 2009-10-24]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 2015-12-08.
- ↑ Ludvík Šimek - HRBITOVY-ADOPCE. www.hrbitovy-adopce.cz [online]. [cit. 2020-08-28]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 2020-08-29.
- ↑ Albrecht z Valdštýna. Světozor. 2. 1885, roč. 19, čís. 6, s. 95. Dostupné online.
- ↑ Albrecht z Valdštejna, Inter Arma silent musae ?, katalog stejnojmenné výstavy, editoři Eliška Fučíková a Ladislav Čepička, Academia Praha 2007, s. 416-417 (heslo Dana Stehlíková).
- ↑ Sousoší sv. Cyrilla a Methoděje. Světozor. 5. 1885, roč. 19, čís. 20, s. 317. Dostupné online.
- ↑ Regionální osobnosti. 1. vyd. Třebíč: Okresní knihovna, 1995. 68 s. ISBN 80-85062-01-1. S. 41.
- ↑ Ferdinand J. Lehner, Mosaika, in: Method roč. 6, 1888, č. 9, s. 108
- ↑ Method č. 2, roč. VI, 1880, s.21
- ↑ Časopis Method roč. 10, č.1, 1884, s. 9
Článek vznikl s využitím materiálů z Digitálního archivu časopisů ÚČL AV ČR, v. v. i. (http://archiv.ucl.cas.cz/).
Literatura
- Thieme-Becker: Lexikon der bildenden Künstler, svazek 30, Leipzig 1936, s. 72.
- Cyril Merhout, Bruncvík na Karlově mostě. STN Praha 1958
- Nový slovník českého výtvarného umění, díl II., P-Ž, editor Anděla Horová. Praha : Academia 1999
- Metamorfózy politiky: pražské pomníky 19. století, publikace k výstavě. Clam-Gallasův palác 25. září 2013 - 5. ledna 2014. Archiv hlavního města Prahy ve spolupráci s Noemi Arts&Media a spolkem Scriptorium, 2013, ISBN 978-80-86852-52-2, s. 127-137 (kapitola Miniatury pomníků, Dana Stehlíková)
Externí odkazy
Obrázky, zvuky či videa k tématu Ludvík Šimek na Wikimedia Commons
- Ludvík Šimek v informačním systému abART