Reformy Petra Velikého
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/5/5a/Peter_de_Grote.jpg/220px-Peter_de_Grote.jpg)
Reformy Petra I. Velikého (rusky Реформы Петра I) byly změny ve státním a společenském životě, uskutečněné v době panování ruského cara Petra I. Velikého. Hlavními ideology, kteří teoreticky zdůvodňovali Petrovy reformy, byli představitelé takzvané „učené družiny“.[1] Celou státnickou činnost Petra I. je možné zhruba rozdělit na dvě období: v letech mezi 1696—1715 a 1715—1725.
První etapa reforem se vyznačovala spíše spěšností, a ne vždy zcela promyšleným postupem, což se projevilo ve vedení severní války. Reformy byly namířeny zejména na získávání prostředků na vedení války, byly prováděny násilným způsobem a často nevedly ke kýženému výsledku. Kromě státních reforem se v první etapě zaváděly rozsáhlé změny s cílem modernizace a zlepšení běžného života. V druhém období již byly reformy daleko systematičtější a směřovaly více na vnitřní výstavbu státu.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/18/Raskolnik.jpg/220px-Raskolnik.jpg)
Celkově byly reformy Petra Velikého namířeny na upevnění ruského státu a orientace vládnoucí třídy obyvatelstva k západoevropské kultuře se současným upevněním absolutní monarchie. Na sklonku panování Petra I. bylo vytvořeno mocné Ruské impérium, v jehož čele stál imperátor, požívající absolutní moci. V důsledku reforem byla překonána technicko-ekonomická zaostalost Ruska oproti ostatním evropským státům, byl vydobyt přístup k Baltskému moři, provedeny dalekosáhlé změny ve všech sférách života ruského obyvatelstva. Současně však byly zcela vyčerpány národní prostředky, rozrostl se úřednický aparát, byly vytvořeny předpoklady (Výnos o následnictví) pro případ krize vlády, vedoucí k epoše palácových převratů.
Odkazy
Reference
Literatura
- ŠČIPANOV, I. J., 1976. Filosofické myšlení v Rusku na konci XVII. století a v první polovině XVIII. století. In: JOVČUK, M. T.; OJZERMAN, T. I.; ŠČIPANOV, I. J. Dějiny filosofie. 2., přepracované vyd. Praha: Svoboda. S. 220–223.