Viktor Brack
Viktor Brack | |
---|---|
![]() | |
Rodné jméno | Viktor Hermann Brack |
Narození | 9. listopadu 1904 Haaren, Německé císařství |
Úmrtí | 2. června 1948 (ve věku 43 let) Landsberg am Lech, Okupační zóny Německa |
Příčina úmrtí | oběšení |
Alma mater | Technická univerzita Mnichov |
Povolání | mučitel a politik |
Ocenění | SS-Ehrenring |
Politická strana | Národně socialistická německá dělnická strana |
Choť | Thea Brack[1] |
Příbuzní | Erik Brack[2] (sourozenec) |
![]() | |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Viktor Hermann Brack (9. listopadu 1904 Haaren – 2. června 1948 Landsberg am Lech) byl německý politický funkcionář a člen Schutzstaffel (SS). Jako jeden z hlavních organizátorů masového vyvražďování postižených lidí (akce T4) a lékařských pokusů v koncentračních táborech byl v Lékařském procesu v roce 1947 odsouzen k trestu smrti a v roce 1948 popraven.
Mládí a členství v NSDAP
Narodil se 9. listopadu 1904 v Haarenu (dnes součást Cách).[3] Jeho otec byl lékař z Göttingenu, matka byla povolžská Němka ze Saratova.[4] Po absolvování reálky v Bad Dürkheimu a vyšší reálky v Ludwigshafenu se v roce 1921 přestěhoval do Mnichova, kde v roce 1923 složil maturitu na gymnáziu. Již v roce 1922 vstoupil jako dobrovolník do Reichswehru a byl součástí výcvikové jednotky pod vedením Eduarda Dietla. Podle vlastních slov se zúčastnil pivního puče.
V roce 1928 ukončil studium na Technické univerzitě Mnichov a krátce poté začal spravovat statek patřící k sanatoriu svého otce. Mimo jiné působil jako zkušební řidič BMW.[3]
V roce 1929, ve svých 25 letech, se stal členem Národně socialistické německé dělnické strany a Schutzstaffel. V letech 1930–1931 byl jedním z osobních řidičů Heinricha Himmlera.[3] Okolo roku 1932 se stal adjutantem Philippa Bouhlera a v roce 1934 byl jmenován náčelníkem jeho štábu.[5] O dva roky později byl jmenován náčelníkem Hauptamt II (hlavní úřad v rámci Hitlerova kancléřství).[6]
Akce T4
Úředníci Hauptamtu II pod vedením Bracka sehráli významnou roli při organizaci masového vyvražďování duševně nemocných a tělesně postižených lidí, tzv. akce T4.[7] V Hitlerově nařízení z 1. září[8] stálo, že organizováním této akce byl pověřen Philipp Bouhler a Karl Brandt.[9] Ve skutečnosti však akci organizovali jejich podřízení, jako byli Brack[10] (v rámci akce používal krycí jméno Jennerwein)[11] či Werner Blankenburg.[12] Z důvodu efektivity vyvražďování nechal Brack vytvořit čtyři úřady podřízené Hauptamtu II.[13]
V lednu 1940 rozhodl, že vyvražďování bude probíhat v plynových komorách.[14] Akce T4 vycházela z myšlenek eugeniky a zdokonalování rasy, které nedovolovaly postiženým nebo duševně nemocným lidem se rozmnožovat. Zpočátku byli nemocní lidé sterilizováni, avšak později nacisté přistoupili k vraždění.[15]
Dne 3. dubna 1940 předložil předním členům německé Rady obcí své důvody k vraždění těchto osob.[16] Jako důvody uvedl, že „připravují ostatní o jídlo a zbytečně zabírají místo v nemocnicích pro jinak vyléčitelné osoby“.[16]
Vyvražďování duševně nemocných a tělesně postižených lidí probíhalo v centrech Hartheim, Sonnenstein, Grafeneck, Bernburg, Brandenburg a Hadamar. Většina těchto center se nacházela na odlehlých místech (hrady a zámky) a byla obehnána zdmi.[17] Účast na akci nebyla povinná.[18] Během akce, která probíhala od září 1939 do konce druhé světové války v roce 1945, bylo v Německu, Rakousku, okupovaném Polsku a Protektorátu Čechy a Morava zabito 275 000 až 300 000 lidí.[19][20][21]
Podíl na holokaustu
V říjnu 1941 začali Adolf Eichmann a Brack používat k vraždění práce neschopných Židů plynové vozy, z nichž první tři byly zřízeny ve vyhlazovacím táboře Chełmno.[22] V plynových vozech byli vražděni Židé, Romové, lidé trpící tyfem, sovětští váleční zajatci a duševně nemocní lidé, jejichž těla byla uložena do masových hrobů v nedalekém lese.[22] Vraždění prováděly eskadry smrti Einsatzgruppen.[22]
Soudní proces a poprava
V dubnu 1945 byl Brack spolu se svým nadřízeným Philippem Bouhlerem zatčen.[23] Během jednoho ze soudních procesů v roce 1946 byl obviněn z účasti na náboru lékařů, k provádění eutanázie.[24] O rok později byl spolu s Karlem Brandtem opět obviněn z účasti na akci T4.[24] Radikálně prosazoval eutanazii a terorizoval lékaře a zdravotní sestry, aby zajistil dodržování postupů při vraždění.[25] Často také tvrdil, že o akci T4 nikdy neslyšel.[25]
Během soudních procesů trval na tom, že eutanazie byla „humánním opatřením“ pro nevyléčitelně nemocné a popíral holokaust.[26] Svou spoluúčast na masových rentgenových sterilizacích popíral, dokud nebyl konfrontován se svým podpisem na příslušných dokumentech a svými vazbami na Hitlera.[27] Popřel také, že by byl antisemita nebo že by se podílel na vyvražďování Židů.[28] Mimo jiné také dodal, že v roce 1942 vstoupil do Waffen-SS, aby se distancoval od režimu.[28]
Dne 20. srpna 1947 byl odsouzen k trestu smrti.[29] Byl popraven oběšením ve věznici Landsberg 2. června 1948 a na šibenici prohlásil, že si „přeje, aby Bůh dal světu mír“.[29]
Reference
V tomto článku byly použity překlady textů z článků Viktor Brack na anglické Wikipedii a Viktor Brack na německé Wikipedii.
- ↑ Dostupné online.
- ↑ Dostupné online.
- ↑ a b c FRIEDLANDER, Henry. The Origins of Nazi Genocide: From Euthanasia to the Final Solution. Chapel Hill: University of North Carolina Press, 1995. Dostupné online. ISBN 978-0-80782-208-1. S. 68. Dále jen „Friedlander“.
- ↑ SYRING, Enrico; SMELSER, Ronald. Die SS: Elite unter dem Totenkopf. Paderborn: [s.n.], 2000. ISBN 3-506-78562-1. Kapitola Viktor Brack – Parteimann, SS-Mann und Mordmanager, s. 89.
- ↑ STACKELBERG, Roderick. The Routledge Companion to Nazi Germany. New York: Routledge, 2017. ISBN 978-0-41530-861-8. S. 186.
- ↑ Friedlander, s. 41
- ↑ SCHAFFT, Gretchen E. From Racism to Genocide: Anthropology in the Third Reich. Urbana a Chicago: University of Illinois Press, 2004. Dostupné online. ISBN 978-0-25207-453-0. S. 159–163. Dále jen „Schafft“.
- ↑ HILBERG, Raul. The Destruction of the European Jews. New York: Holmes & Meier, 1985. Dostupné online. ISBN 0-8419-0910-5. S. 225–226.
- ↑ Schafft, s. 160
- ↑ Friedlander, s. 40
- ↑ LIFTON, Robert Jay. The Nazi Doctors: Medical Killing and the Psychology of Genocide. New York: Basic Books, 1986. Dostupné online. ISBN 978-0-46504-905-9. S. 141. Dále jen „Lifton“.
- ↑ PROCTOR, Robert. Racial Hygiene: Medicine under the Nazis. Cambridge: Harvard University Press 1988 s. Dostupné online. ISBN 978-0674745780. S. 206–208. Dále jen „Proctor“.
- ↑ Friedlander, s. 41–42
- ↑ Proctor, s. 189–190
- ↑ Lifton s. 71, 73–75, 100
- ↑ a b KAY, Alex J. Empire of Destruction: A History of Nazi Mass Killing. New Haven a Londýn: Yale University Press, 2021. Dostupné online. ISBN 978-0-300-26253-7. S. 34.
- ↑ Lifton, s. 71
- ↑ Friedlander, s. 69
- ↑ LONGERICH, Peter. Holocaust: The Nazi Persecution and Murder of the Jews. Oxford: Oxford University Press, 2010. Dostupné online. ISBN 978-0-19-280436-5. S. 477.
- ↑ BROWNING, Christopher. The Origins of the Final Solution: The Evolution of Nazi Jewish Policy, September 1939 – March 1942. [s.l.]: Arrow, 2005. ISBN 978-0-8032-5979-9. S. 193.
- ↑ Proctor, s. 191
- ↑ a b c Lifton, s. 79
- ↑ WEINDLING, Paul J. Nazi Medicine and the Nuremberg Trials: From Medical War Crimes to Informed Consent. New York: Palgrave Macmillan, 2004. ISBN 978-0-23050-700-5. S. 34. Dále jen „Weindling“.
- ↑ a b Weindling, s. 101
- ↑ a b Weindling, s. 222, 256
- ↑ Weindling, s. 158–159
- ↑ Weindling, s. 159, 173
- ↑ a b Weindling, s. 253
- ↑ a b Weindling, s. 302
Externí odkazy
Obrázky, zvuky či videa k tématu Viktor Brack na Wikimedia Commons