Charles Siringo
Charles Siringo | |
---|---|
![]() | |
Henkilötiedot | |
Syntynyt | 7. helmikuuta 1855 Matagordan piirikunta, Texas, Yhdysvallat |
Kuollut | 18. lokakuuta 1928 (73 vuotta) Altadena, Kalifornia, Yhdysvallat |
Ammatti | cowboy, oikeudenpalvelija, etsivä, kauppias, karjatilallinen |
[ Muokkaa Wikidatassa ] ![]() | |
Infobox OK |
Charles A. Siringo (7. helmikuuta 1855 – 18. lokakuuta 1928) oli yhdysvaltalainen cowboy, Pinkertonin etsivä ja kirjailija.[1] Hän oli ensimmäinen cowboy-elämää kuvannut omaelämäkertakirjailija.[2]
Kiertelevän lapsuuden jälkeen Siringo aloitti teini-iässä karjapaimenena ”Shanghai” Piercen karjatilalla. Myöhemmin hän oli cowboy-etsivä Pinkertonin etsivätoimistossa parin vuosikymmenen ajan jäljittäen lainsuojattomia. Viimeiset vuosikymmenet Siringo piti karjatilaa ja vietti aikaa Hollywoodissa cowboy-näyttelijöiden kanssa.[1]
Elämä
Siringo aloitti 11-vuotiaana texasilaisilla karjatiloilla, ja 1870-luvulla hän ajoi karjaa Chisholmin reittiä pitkin Abileneen ja Dodge Cityyn. 1870-luvun lopulla hän auttoi LX Ranch -nimisen liikeyrityksen perustamisessa Pannunvarressa Texasissa.[2]
Syksyllä 1878 Billy the Kid ja hänen joukkionsa toivat varastettuja hevosia Länsi-Texasiin. Siringo tapasi heidät ja kutsui heitä ”iloluontoiseksi joukoksi”. Nuoruudessaan Siringo oli kokenut melko samanlaista elämää kuin Kid. Historioitsija Richard Etulainin mukaan Siringo tunsi vetoa Kidin individualismia kohtaan.[1]
Joulukuussa 1880 Siringo oli mukana texasilaisten karjafarmareiden partiossa, joka etsi varastettua karjaa New Mexicon puolella. Seriffi Pat Garrett ja Pannunvarren karjafarmareiden etsivä Frank Stewart saivat ylipuhuttua kuusi vapaaehtoista miestä. Vapaaehtoisen partion tarkoituksena oli iskeä Fort Sumneriin, jossa Billy the Kid todennäköisesti oleskeli. Siringo ei halunnut lähteä mukaan Fort Sumneriin, vaan jatkoi toisessa ryhmässä White Oaksiin.[3]
Vuonna 1886 Siringo aloitti Pinkertonin etsivätoimistossa, jossa hän vietti 22 vuotta. Hän soluttautui rikollisryhmiin ja ammattiyhdistysliikkeisiin sekä toimi henkivartijana hyvätasoisille henkilöille, kuten ammattiyhdistysaktiivi Bill Haywoodille. Hän irtisanoutui vuonna 1907. Pinkerton esti Siringon toisen kirjan Cowboy Detective (alun perin Pinkerton's Cowboy Detective) julkaisun. Kolmannessa kirjassaan Two Evil Isms, Pinkertonism and Anarchism hän kritisoi voimakkaasti Pinkertonin menettelytapoja. Kuten aiemmin, Pinkerton sai estettyä kirjan julkaisemisen.[2]
Siringo jätti kirjoittamisen vuonna 1916 ja aloitti lainvalvojana New Mexico Rangersissa, jossa hän parin vuoden ajan ajoi takaa karja- ja hevosvarkaita. Sen jälkeen hän palasi kirjailijaksi. Vuonna 1922 Siringo lähti karjatilaltaan Santa Festä Hollywoodiin, jossa hän näytteli pieniä rooleja lännenelokuvissa ja toimi näyttelijä William S. Hartin neuvonantajana.[2]
A Texas Cowboy
Vuonna 1885 Siringo toimi kauppiaana Kansasissa. Hän julkaisi ensimmäisen kirjansa A Texas Cowboy, or, Fifteen Years on the Hurricane Deck of a Spanish Pony, joka myi hyvin.[1]
Siringo kirjoitti lapsuudestaan Texasin rannikolla, kokemuksistaan Keskilännessä ja Mississippi-joen varrella, varhaisnuoruuden cowboy-elämästään sekä työstään karjatiloilla Texasissa, Billy the Kidistä ja karjavarkaista New Mexicossa.[1]
A Texas Cowboy on elävästi kirjoitettu, mutta Billy the Kidin osalta virheellinen. Koska Pat Garrettin kirjan The Authentic Life of Billy the Kid (1882) myynti oli huono, Siringon kertomuksesta tuli tunnetuin Billy the Kidiä koskeva kuvaus 1920-luvulle saakka.[1]
Bibliografia
- A Texas Cowboy (1885)
- A Cowboy Detective (1912)
- Two Evil Isms, Pinkertonism and Anarchism (1915)
- A Lone Star Cowboy (1919)
- History of Billy the Kid (1920)
- Riata and Spurs (1927)
Lähteet
- ↑ a b c d e f Siringo, Charles A. Johdanto: Richard Etulain: A Texas Cowboy, or, Fifteen Years on the Hurricane Deck of a Spanish Pony. Penguin Classics, 2000. ISBN 152085093X.
- ↑ a b c d Siringo, Charles (1855–1928) Encyclopedia of the Great Plains. Viitattu 20.10.2019.
- ↑ Utley, Robert M.: Billy the Kid: A Short and Violent Life, 1989, s. 152, 255–256
|