Édouard Daladier
Édouard Daladier | |||
---|---|---|---|
![]() | |||
Født | 18. juni 1884[1][2][3][4]![]() Carpentras[5] | ||
Død | 10. okt. 1970[1][2][3][6]![]() Paris[7] | ||
Beskjeftigelse | Politiker ![]() | ||
Embete |
| ||
Akademisk grad | Agrégation d'histoire | ||
Ektefelle | Madeleine Laffont | ||
Parti | Parti radical Parti républicain, radical et radical-socialiste | ||
Nasjonalitet | Frankrike | ||
Gravlagt | Père Lachaise Grave of Édouard Daladier | ||
Medlem av | Europarådets parlamentarikerforsamling | ||
Utmerkelser | Ridder av Æreslegionen (1928)[8] Croix de guerre 1914–1918 | ||
Signatur | |||
![]() | |||
Édouard Daladier på Commons |
Édouard Daladier (født 18. juni 1884 i Carpentras i Frankrike, død 10. oktober 1970 i Paris) var en fransk politiker (Parti Radical Socialiste).
Bakgrunn og virke
Daladier var medlem av Parti Radical Socialiste og parlamentsmedlem fra 1919. Mellom 1927 og 1932 var han partiformann og medansvarlig for bruddene med det sosialistiske parti i 1926 og med den konservative statsminister Raymond Poincaré i november 1928.
Fra 1924 var han flere ganger minister med forskjellige porteføljer, og på trettitallet (1933, 1934, 1938 – 1940) flere ganger statsminister for sentrum-høyre-koalisjoner. Under Folkefrontsregjeringen var han krigsminister.
I 1938 tilsluttet han seg den britiske Appeasementpolitikk og hadde sammen med Arthur Neville Chamberlain en vesentlig andel i inngåelsen av Münchenavtalen som i løpet av sudetkrisen førte til at de sudetentyske områdene i Tsjekkoslovakia ble avstått til Det tyske rike.
Den 3. september 1939, etter Hitlers invasjon i Polen den 1. september 1939, erklærte Daladier krig mot Tyskland, i pakt med Frankrikes bistandsavtale med Polen. Han gjorde dette nølende, i det han i det lengste hadde forsøkt å unngå en storkrig.
I mars 1940 trådte Daladier tilbake fra statsministerembedet, fordi offentligheten mente at han hadde sviktet Finland ved ikke å sende landet hjelp mot de angripende sovjetrusserne under vinterkrigen. Hans etterfølger i embedet ble Paul Reynaud.
Etter nederlaget mot Tyskland i slaget om Frankrike flyktet Daladier til Marokko. Der ble han imidlertid tatt til fange, og anklaget av Vichy-regjeringen for forræderi. Fra 1943 til 1945 var Daladier internert i Tyskland.
Fra 1946 til 1958 var han igjen parlamentsmedlem, og var Charles de Gaulles motspiller under Den fjerde republikk. Fra 1956 var han sitt partis fraksjonsleder i nasjonalforsamlingen. Daladier var ærespresident for sitt parti inntil det ble sammenslått med Parti socialiste français. Fra 1953 til 1958 var han også borgermester i Avignon.
Referanser
- ^ a b Encyclopædia Britannica Online, oppført som Edouard Daladier, Encyclopædia Britannica Online-ID biography/Edouard-Daladier, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
- ^ a b Autorités BnF, data.bnf.fr, besøkt 10. oktober 2015[Hentet fra Wikidata]
- ^ a b Munzinger Personen, oppført som Edouard Daladier, Munzinger IBA 00000000380, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
- ^ Archive of Fine Arts, cs.isabart.org, abART person-ID 17390, besøkt 1. april 2021[Hentet fra Wikidata]
- ^ Gemeinsame Normdatei, besøkt 11. desember 2014[Hentet fra Wikidata]
- ^ annuaire prosopographique: la France savante, oppført som Edouard Daladier, CTHS person-ID 119717, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
- ^ Gemeinsame Normdatei, besøkt 31. desember 2014[Hentet fra Wikidata]
- ^ Léonore database[Hentet fra Wikidata]
Eksterne lenker
- (en) Édouard Daladier – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
- (en) Édouard Daladier på Discogs
- (en) Édouard Daladier hos Europarådets parlamentarikerforsamling
- (de) Verk av og om Édouard Daladier i katalogen til det tyske nasjonalbiblioteket
Forgjenger | Frankrikes statsminister 1938–1940 | Etterfølger |