Bill Groman
Bill Groman | |
---|---|
![]() | |
Nr. 89 | |
Posisjon: wide receiver | |
Informasjon | |
Født: 17. juli 1936 | |
Fødested: Tiffin | |
Død: 17. juni 2020 (83 år) | |
Høyde: 183 centimeter | Vekt: 88 kg |
Karriereinformasjon | |
High School: Tiffin (OH) Columbian | |
College: Heidelberg | |
Udraftet: 1960 | |
Laghistorie | |
| |
Karrierehøydepunkter og Priser | |
| |
Karrierestatistikk | |
Kamper | 66 |
Mottakelser | 174 |
Mottatte yards | 3 481 |
Touchdowns | 36 |
Spillerstatistikk på PFR | |
William Frederick Groman (født 17. juli 1936 i Tiffin i Ohio, død 17. juni 2020 i Houston i Texas) var en wide receiver i amerikansk fotball som spilte i American Football League (AFL). Han spilte college football på Heidelberg College, og senere profesjonelt for Houston Oilers fra 1960 til 1962 og var på laget som vant de første to ligatitlene i AFL. I 1963 spilte han for Denver Broncos og avsluttet spillerkarrieren med Buffalo Bills i 1964 og 1965, de to årene Bills vant ligatittelen. I løpet av sine seks år i ligaen ble han den eneste til å vinne fire ligatitler.
Tidlig liv
Groman gikk på Heidelberg College hvor han tok en bachelorgrad og spilte tre forskjellige idretter inkludert amerikansk fotball. Han var en naturvitenskapslærer for åttendeklassinger nær sitt barndomshjem før han en dag spiste lunsj med en lærerkollega og hennes ektemann Bob Snyder, som var en tidligere trener i NFL. Etter å ha kastet ball så Snyder et talent i Groman som fikk ham til å kontakte en av sine tidligere lagkamerater da han gikk på University of Notre Dame som nylig hadde blitt ansatt som hovedtrener for Houston Oilers, Lou Rymkus.[1]
Profesjonell karriere
Groman startet karrieren med en sesong som ikke var sammenlignbar med noen annen mottakers sesong før eller siden. I hans første kamp (som også var Oilers’ første noengang) tok han imot seks pasninger for 115 yards og en touchdown da Oilers slo Oakland Raiders 37–22.[2] Han spilte i 13 av Oilers’ 14 kamper den sesongen og tok imot 72 pasninger for 1 473 yards og 12 touchdowns (inkludert en ekstra 3-yard touchdownpasning). Rekorden for mottatte yards av en nykommer ble stående i 63 år før den ble slått av Puka Nacua i 2023.[3] I AFLs tittelkamp den 1. januar 1961 tok han imot tre pasninger for 37 yards og en touchdown som gav Oilers en 17–9 ledelse i tredje kvarter. Houston vant kampen 24–16 over Los Angeles Chargers.[4] Groman satte rekorden for mottatte yards i en sesong av en nykommer enn noen andre spiller (1 473 i 1960 da seriespillet bestod av 14 kamper). Han var en offensive end på Sporting News’ AFL All-League Team i 1960. Han og lagkameraten Charlie Hennigan ble referert til som «The Long-Distance Twins».[5]
Året etter spilte han i 13 kamper og tok imot 50 pasninger for 1 175 yards (en økning på yards per mottakelse fra 20 til 23) og ledet ligaen med 17 touchdowns. I tittelkampen tok han imot tre pasninger for 32 yards, men pådro seg en seriøs skade i samme kamp. Han ble taklet av Claude Gibson etter en kort pasning hvor kneet hans kolliderte med Gibsons hjelm. Han spilte med revnede leddbånd i kneet over de neste fire sesongene, og var aldri helt den samme. Dette skulle også bli hans siste sluttspillkamp.[6]
I 1962 stilte han til start i kun seks kamper og tok imot 21 pasninger for 328 yards og tre touchdowns. Han ble byttet til Denver Broncos i 1963 og spilte fem kamper for dem med 27 mottakelser for 437 yards og tre touchdowns. Han signerte med Buffalo Bills og spilte for dem i 1964 og 1965, de to sesongene hvor laget vant AFL-tittelen, men tok imot totalt fire pasninger for 68 yards i løpet av ti kamper for laget. I løpet av sin 6-årige karriere hadde han 3 481 mottatte yards (hvorav 2 008 var i de fem årene etter hans første sesong i ligaen), 36 touchdowns og 174 mottakelser. Hans 29 touchdowns i sine to første sesonger i ligaen er mest av noen mottakere.
Etter spillerkarrieren
Han pensjonerte seg etter 1966-sesongen og ble en aksjemegler. Ikke lenge etter tok han en jobb som talentspeider for Cincinnati Bengals og senere andre lag, inkludert en periode som pro personnel director for to lag i United States Football League. Han tilbrakte størsteparten av sin karriere som talentspeider for Atlanta Falcons, og var speideren som anbefalte Jamal Anderson. Han pensjonerte seg i 2003 for å ta seg av sin syke kone. Selv om han ikke hadde en lang nok karriere til å bli vurdert for Pro Football Hall of Fame er skoene fra hans første sesong på utstilling i museet. Han døde 17. juni 2020, 83 år gammel.[7]
Karrierestatistikker i AFL
Nøkkel | |
---|---|
Vant AFL Championship | |
Ledet ligaen | |
Fet tekst | Personlig rekord |
Seriespill
År | Lag | Kamper | Mottakelser | |||||
---|---|---|---|---|---|---|---|---|
K | KS | Mot | Yds | Gj. | Lng | TD | ||
1960 | HOU | 14 | 13 | 72 | 1 473 | 20,5 | 92 | 12 |
1961 | HOU | 14 | 13 | 50 | 1 175 | 23,5 | 80 | 17 |
1962 | HOU | 14 | 6 | 21 | 328 | 15,6 | 64 | 6 |
1963 | DEN | 14 | 5 | 27 | 437 | 16,2 | 74 | 3 |
1964 | BUF | 5 | 0 | 4 | 68 | 17,0 | 22 | 1 |
1965 | BUF | 5 | 0 | Ingen statistikker | ||||
Karriere | 66 | 37 | 174 | 3 481 | 20,0 | 92 | 36 |
Referanser
- ^ «William Groman Obituary (1936 - 2020)». Houston Chronicle (engelsk). 24. juni 2020. Besøkt 22. august 2023 – via Legacy.com.
- ^ «Bill Groman 1960 Game Log». Pro-Football-Reference.com (engelsk). Besøkt 22. august 2023.
- ^ «Nacua breaks rookie records for yards, catches». ESPN.com (engelsk). 7. januar 2024. Besøkt 10. januar 2024.
- ^ «Championship - Los Angeles Chargers at Houston Oilers - January 1st, 1961». Pro-Football-Reference.com (engelsk). Besøkt 22. august 2023.
- ^ Holloway, Dillion (10. juli 2020). «Bill Groman: One of "The Long-Distance Twins"». Miss Ya Blue! (engelsk). Besøkt 22. august 2023.
- ^ Simon, Mark (18. desember 2015). «Simon: Meet the receiver who outpaced Odell Beckham Jr». ESPN.com (engelsk). Besøkt 22. august 2023.
- ^ Williams, Charean (19. juni 2020). «Former Oilers, Bills receiver Bill Groman dies at 83». Pro Football Talk (engelsk). NBC Sports. Besøkt 22. august 2023.
- v
- d
- r
- 12 Charlie Milstead
- 15 Jacky Lee
- 16 George Blanda
- 20 Billy Cannon
- 21 Ken Hall
- 22 Joe Majors
- 24 Julian Spence
- 30 Mike Dukes
- 31 Doug Cline
- 32 Dave Smith
- 33 Bob White
- 34 Charlie Kendall
- 37 Charlie Hennigan
- 40 Tony Banfield
- 41 Mark Johnston
- 43 Jim Norton
- 44 Charlie Tolar
- 47 Don Brown
- 47 Bobby Gordon
- 50 Dennit Morris
- 51 John Simerson
- 53 Hugh Pitts
- 56 Phil Perlo
- 57 George Belotti
- 60 Jim McCanless
- 61 Bob Talamini
- 62 Wahoo McDaniel
- 63 Hogan Wharton
- 64 Fred Wallner
- 65 Gary Greaves
- 70 Al Jamison
- 71 Pete Davidson
- 72 Jerry Helluin
- 73 Dan Lanphear
- 74 George Shirkey
- 75 Don Floyd
- 76 Dalva Allen
- 77 Rich Michael
- 79 Orville Trask
- 82 Johnny Carson
- 84 Jack Atchason
- 86 John White
- 88 Al Witcher
- 89 Bill Groman
- Hovedtrener: Lou Rymkus
- Assistenttrenere: Wally Lemm
- Walt Schlinkman
- Mac Speedie
- Fred Wallner