Sideakkreditering
Sideakkreditering betyr at en ambassadør er gitt fullmakt til å representere sin stat i to eller flere stater.[1] Vanligvis gjelder sideakkrediteringen andre stater i regionen enn den staten der ambassadøren har sin bopel. Slik akkreditering er regulert artikkel 5 i Wien-konvensjonen om diplomatisk samkvem fra 1961.[2] Folkerettslig er det ingen forskjell på en sideakkreditert ambassadør og en ambassadør som bor i staten vedkommende er akkreditert til.[3] Særlig mindre stater har foretrukket sideakkreditering av kostnadshensyn, men ordningen er også benyttet av større stater.[1]
Under det første besøket i et sideakkreditert land avleverer ambassadøren sine akkreditiver til landets statsoverhode på samme måte som en ambassadør som er bosatt i landet.
Det finnes, også i den norske utenrikstjenesten, eksempler på at en ambassadør ivaretar sine oppgaver fra sin egen hovedstad og dermed ikke har bopel i noen av de land som han har ansvaret for. En slik norsk ambassadør betegnes som hjemmebasert ambassadør.
Referanser
- v
- d
- r
- Ambassade
- Delegasjon
- Generalkonsulat
- Gesandtskap
- Konsulat
- Legasjon
- Protokoll
- Utenriksdepartement
- Utenriksstasjon
- Visekonsulat
- Ambassaderåd
- Ambassadesekretær
- Ambassadør
- Attaché
- Chargé d’affaires
- Diplomat
- Doyen
- Generalkonsul
- Gesandt
- Høykommissær
- Konsul
- Kurer
- Legat
- Minister
- Ministerresident
- Ministerråd
- Nuntius
- Protokollsjef
- Sendemann (Envoyé)
- Utenriksråd
- Agrement
- Aide-mémoire
- Akkreditiver
- Corps consulaire
- Corps diplomatique
- Démarche
- Depeche
- Depositar
- Diplomati
- Diplomatisk immunitet
- Diplomatisk note
- Diplomatisk rang
- Diplomatpass
- Eksekvatur
- Ekstraterritoriell status
- Kanselli
- Paradiplomati
- Persona non grata
- Promemoria
- Rappellbrev
- Sideakkreditering
- Signatarmakt
- Statsbesøk
- Wien-konvensjonen