Helsinški dogovor
Helsinški dogovor Helsinki Accords Хельсинкская декларация | |
---|---|
![]() | |
Helsinški dogovor / Helsinška deklaracija ili kako ga još zovu Završni akt iz Helsinkija (engleski: Helsinki Accords, ruski: Хельсинкская декларация) naziv je za značajni diplomantski sporazum, kog su 1. augusta 1975. u finskom Helsinkiju potpisali najviši predstavnici svih evropskih država (osim Albanije, koja ga je ratificirala tek u septembru 1991), te uz njih i predstavnici Sjedinjenih Američkih Država i Kanade, na kraju Prve konferencije za evropsku bezbjednost i saradnju, iz koje se kasnije rodila Organizacija za evropsku bezbjednost i saradnju.[1]
Helsinški dogovor bio je kulminacija napora da se smanje narasle napetosti između sovjetskog i američkog bloka nakon Drugog svjetskog rata, osiguravajući njihovo obostrano prihvaćanje statusa quo u Evropi.[1]
Dogovorom je priznata nepovredivost granica nakon Drugog svjetskog rata u Evropi, a 35 država potpisnica se obavezalo da će poštovati ljudska prava i temeljne slobode te da će surađivati na ekonomskim, naučnim, humanitarnom i drugim područjima.
Ipak treba naglasiti da Helsinški dogovor pravno nema status ugovora i ne obavezuje (osim moralno) njegove potpisnice da ga se doista i drže.[1]
Historija i karakteristike Helsinške deklaracije
Na sporazumu takvog karaktera inzistirao je Sovjetski Savez još od 1950-ih, a 1966. Varšavski pakt predložio je održavanje Evropske konferencije za bezbjednost i saradnju. Na taj izazov NATO je, nakon otezanja, načelno pristao pa su 1972. u Helsinkiju počeli pripremni razgovori na razini ambasadora. Tokom sljedećih nekoliko mjeseci pripremljen je program rada konferencije, koji se sastojao od tema podijeljenih u četiri grupe, naknadno nazvanih košare:
- pitanja evropske sigurnosti
- pitanja vezana uz suradnju na području ekonomije, nauke i tehnologije i zaštite okoline
- problemi vezani uz humanitarnu i kulturnu suradnju
- problemi pod razno, koji će se pojaviti tokom i nakon konferencije
Nakon sastanka ministara vanjskih poslova u Helsinkiju u julu 1973, počeli su sastanci komiteta u Ženevi, koji su radili na izradi nacrta sporazuma. Njihov rad se protegao od septembra 1973. do jula 1975. [1]Glavni interes Sovjetskog Saveza bio je dobivanje implicitnog priznanja svoje poslijeratne hegemonije u Istočnoj Evropi, preko garancija o nepovredivosti granica i nemiješanja u unutrašnje poslove država. U zamjenu za to formalno priznanje, Sjedinjene Američke Države sa svojim zapadnoevropskim saveznicima tražile su i pritisnule Sovjetski Savez da pristane na poštivanje ljudskih prava, slobodan protok ljudi i njihovih ideja (knjiga, novina, medija) između Istočne i Zapadne Evrope.[1]
Na taj način je Završni akt, potpisan na sastanku u Helsinkiju, postao kompilacija oba stajališta. Sporazum je na svoj način bio i formalni kraj Drugog svjetskog rata jer su konačno potvrđene i priznate sve granice evropskih država, nastale nakon tog rata, uključujući i podjelu Njemačke na dvije zemlje.[1] Završna deklaracija je u suštini imala deset ključnih točaka, takozvani dekalog:
- jednakost suverenih država
- suzdržavanje od upotrebe i prijetnje sile
- nepovredivost granica
- teritorijalni integritet evropskih država
- miroljubivo rješavanje sporova
- nemiješanje u unutrašnje poslove drugih država
- poštovanje ljudskih prava i temeljnih sloboda, uključivo slobodu mišljenja, savjesti, vjere i uvjerenja
- jednakopravnost naroda uz pravo na samoodređenje
- suradnja među državama
- poštovanje pravila međunarodnog prava, uz maksimalnu dozu dobre vjere
Set pitanja vezanih uz ljudska prava, takozvana treća košara, se u kasnijoj zapadnoj liteteraturi tumačio kao "lukavo zapakirani Trojanski konj Henryja Kissingera, odnosno kao sredstvo kojim su na mala vrata postupno legitimizirani pokreti i inicijative koje će krajem 1980-ih i početkom 1990-ih dovesti do Pada komunizma.[2] To je vremenom postao glavni razlog za smutnju, i politička natezanje između Istoka i Zapada i nakon potpisivanja Helsinške deklaracije 1975. Brojne sovjetske afere vezane uz disidente i političke probleme s kraja 1970-ih i početka 80-ih uvijek su dočekivane na nož od strane zapadnih zemalja, koje bi optuživale Sovjete da krše ljudska prava, uz komentar da su sporazum potpisali s figom u džepu, dok su Sovjeti i nadalje inzistirali da se radi isključivo o pitanjima unutrašnje politike u koju se nitko nema prava miješati.[1]
Nakon Helsinške konferencije, održane su konferencije u Beogradu (1977-1978), Madridu (1980-1983) i kanadskoj Ottawi 1985. Nakon kolapsa socijalizma u Istočnoj Evropi (1989-1990), rušenja Berlinskog zida i Ujedinjenja Njemačke, organiziran je sastanak na vrhu Konferencije za evropsku bezbjednost i saradnju u Parizu, u novembru 1990, kako bi se i službeno završio Hladni rat.[1]
Države potpisnice
Austrija
Belgija
Cipar
Danska
Finska
Francuska
Grčka
Holandija
Irska
Island
Italija
Kanada
Lihtenštajn
Luksemburg
Malta
Monako
Narodna Republika Bugarska
Narodna Republika Mađarska
Narodna Republika Poljska
Norveška
Njemačka Demokratska Republika
Portugal
Turska
San Marino
Savezna Republika Njemačka
SFRJ
Sjedinjene Američke Države
Socijalistička Republika Čehoslovačka
Socijalistička Republika Rumunjska
Sovjetski Savez
Španjolska
Švedska
Švicarska
Ujedinjeno Kraljevstvo
Vatikan
Predsjednici država i premijeri vlada, sudionici konferencije
- Bruno Kreisky, kancelar Austrije
- Leo Tindemans, premijer Belgije
- Makarios III, predsjednik Cipra
- Gustáv Husák, predsjednik Čehoslovačke
- Anker Jørgensen, premijer Danske
- Urho Kekkonen, predsjednik Finske
- Valéry Giscard d’Estaing, predsjednik Francuske i suvladar Andore
- Konstantinos Karamanlis, premijer Grčke
- Liam Cosgrave, premijer Irske
- Geir Hallgrímsson, premijer Islanda
- Aldo Moro, premijer Italije
- Pierre Trudeau, premijer Kanade
- Walter Kieber, premijer Lihtenštajna
- Gaston Thorn, premijer Luksemburga
- Dom Mintoff, premijer Malte
- André Saint-Mleux, premijer Monaka
- Todor Živkov, predsjednik državnog savjeta Narodne Republike Bugarske
- János Kádár, predsjednik savjeta ministara Narodne Republike Mađarske
- Trygve Bratteli, premijer Norveške
- Joop den Uyl, premijer Nizozemske
- Edward Gierek, prvi sekretar Poljske ujedinjene radničke partije
- Francisco da Costa Gomes, predsjednik Portugala
- Helmut Schmidt, kancelar Savezne Republike Njemačke
- Erich Honecker, predsjednik državnog savjeta Njemačke Demokratske Republike
- Süleyman Demirel, premijer Turske
- Gian Luigi Berti, kapetan - regent San Marina
- Gerald Ford, predsjednik Sjedinjenih Američkih Država
- Nicolae Ceauşescu, predsjednik Socijalističke Republike Rumunjske
- Leonid Brežnjev, generalni sekretar Komunističke partije Sovjetskog Saveza
- Josip Broz Tito, predsjednik SFR Jugoslavije
- Olof Palme, premijer Švedske
- Pierre Graber, predsjednik Švicarske Konfederacije
- Carlos Arias Navarro, premijer Španjolske
- Harold Wilson, premijer Ujedinjenog Kraljevstva
- Agostino Casaroli, kardinal sekretar Vatikana
Odsutni
- Joan Martí Alanis, suvladar Andore i biskup Urgella
- Mehmet Shehu, premijer Narodne Republike Albanije
Izvori
Vanjske veze
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/4a/Commons-logo.svg/15px-Commons-logo.svg.png)
- The Final Act of the Conference on Security and Cooperation in Europe, Aug. 1, 1975, 14 I.L.M. 1292 (Helsinki Declaration) na portalu University of Minnesota (en)
- Helsinki Accords na portalu Encyclopædia Britannica (en)