RL10
![]() | Den här artikeln behöver källhänvisningar för att kunna verifieras. (2022-07) Åtgärda genom att lägga till pålitliga källor (gärna som fotnoter). Uppgifter utan källhänvisning kan ifrågasättas och tas bort utan att det behöver diskuteras på diskussionssidan. |
![]() En RL10A-4 på Science Museum i London | |
Ursprung | ![]() |
---|---|
Första körning | 1959 |
Första flygning | 1962 |
Designer | Pratt & Whitney, Marshall Space Flight Center |
Tillverkare | Aerojet Rocketdyne |
Bränsle | |
Bränsle | Flytande syre och flytande väte |
Blandningsförhållande | 5,88:1 |
Cykel | Expandercykel |
Konfiguration | |
Dysans proportion | 84:1 eller 280:1 |
Prestanda | |
Dragkraft (vac.) | 110,1 kN |
Isp (vac.) | 465,5 s (4,565 km/s) |
Bränntid | 700 sekunder |
Dimensioner | |
Längd | 4,15 m |
Diameter | 2,15 m |
Tom vikt | 301 |
Används av | |
Centaur, DCSS, S-IV |
RL10 är en amerikansk raketmotor driven av flytande väte och flytande syre. Den byggs av Aerojet Rocketdyne och används i raketers slutsteg.
RL10 började utvecklas i början av 1950-talet av Marshall Space Flight Center och Pratt & Whitney. Första testkörningen av motorn skedde i Pratt & Whitneys testanläggning i West Palm Beach, Florida, år 1959. Första framgångsrika flygningen skedde 27 november 1963. Två motorer användes under den flygningen för att driva Centaursteget i en Atlasraket.
Under de 60 år motorn har använts har 15 modeller tagits fram. Den senaste modellen togs fram till den amerikanska superlyftraketen SLS som ska användas i Artemisprogrammet.
Det pågår även utveckling av en 3D-printad version av motorn, RL10C-X. Den ska sänka kostnaden per motor och, eftersom den består av färre delar, vara mer driftsäker.
Referenser
- Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från engelskspråkiga Wikipedia, RL10, 20 juli 2022.