Seligmannita
![]() | |
---|---|
![]() ![]() | |
Fórmula química | PbCuAsS₃ |
Epònim | Gustav Seligmann (en) ![]() ![]() |
Nom IUPAC | trisulfur d'arseni, coure i plom |
Localitat tipus | pedrera Lengenbach ![]() |
Classificació | |
Categoria | sulfurs > sulfarsenits |
Nickel-Strunz 10a ed. | 2.GA.50 ![]() |
Nickel-Strunz 9a ed. | 2.GA.50 ![]() |
Nickel-Strunz 8a ed. | II/D.04a ![]() |
Propietats | |
Sistema cristal·lí | ortoròmbic |
Color | gris plom fosc a negre |
Exfoliació | en {001}, {100} i {010} |
Fractura | concoidal |
Duresa | 2,5 a 3 |
Lluïssor | metàl·lica |
Color de la ratlla | marró xocolata a negre porpra |
Diafanitat | opaca |
Densitat | 5,38-5,41 g/cm³ |
Estatus IMA | mineral heretat (G) ![]() |
Símbol | Seli ![]() |
La seligmannita[1] és un mineral de la classe dels sulfurs que pertany al grup de la bournonita. El seu nom fa honor a Gustav Seligmann (1849-1920), un col·lecionista de minerals de Coblença, Alemanya. Fou descoberta per primer cop a la pedrera Lengenbach, a la vall de Binn, al cantó de Valais al sud-oest de Suïssa.[2]
Característiques
La seligmannita és un mineral de plom, coure, arsènic i sofre, químicament és un sulfur triple, de fórmula PbCuAsS₃ i nom químic trisulfur d'arseni, coure i plom, de color gris fosc, duresa 2,5-3 i una densitat de 5,38-5,41 g/cm³, que cristal·litza en el sistema ortoròmbic.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la seligmannita pertany a «02.GA: nesosulfarsenats, nesosulfantimonats i nesosulfbismutits sense S addicional» juntament amb els següents minerals: proustita, pirargirita, pirostilpnita, xantoconita, samsonita, skinnerita, wittichenita, lapieita, mückeita, malyshevita, lisiguangita, aktashita, gruzdevita, nowackiita, laffittita, routhierita, stalderita, erniggliita, bournonita i součekita.
Referències
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/4a/Commons-logo.svg/30px-Commons-logo.svg.png)
- ↑ Riba, O.; Melgarejo, J.C.; Mata, J.M. Vocabulari de mineralogia. Segons les normes de la International Mineralogical Association. Amb equivalències angleses. Edicions Universitat Barcelona, 2000. ISBN 9788493100100 [Consulta: 4 abril 2012].
- ↑ Anthony, J.W.; Bideaux, R.A.; Bladh, K.W. [et al.].. «Seligmannite». A: Handbook of Mineralogy (pdf). Chantilly, EUA: Mineralogical Society of America, 2005 [Consulta: 4 abril 2012].